Az a két hely,
ahol igazán szabadnak érzem magam,
tulajdonképpen nem is hely.
Inkább pillanatok ezek.
Az első az, amikor táncolok.
Amikor a gravitációt legyőzve felemelkedek,
és érzem, hogy alattam a levegő
beleszeret a testem súlyába.
Táncolok, és a levegő fenntart,
mintha soha nem is akarna leengedni.
A másik hely, ahol szabadnak érzem magam,
a futballpálya, miután rúgtam egy gólt.
A testemben szétárad az a vegyület,
ami az újraélesztésekhez használt epinefrin injekcióban is található.
Nincsen súlyom,
és nem számít a bőröm színe.
A történetem a következő: egy kortárs művészeti központot vezetek,
de nem hiszek az olyan művészetben, amely nem vérzik, izzad vagy sír.
Azt gondolom, hogy a gyerekeim olyan korban fognak élni,
amelyben a két legértékesebb árucikk a tiszta víz és az empátia lesz.
Szeretem a szép táncot és a fenséges szobrokat,
ahogy más is,
de nekem ennél több kell.
Hadd emelkedjek fel esztétikai magasságokba,
ugyanakkor legyen meg a gyakorlatom, legyenek meg az eszközeim ahhoz,
hogy ezt az inspirációt megértéssé és tettekké alakíthassam.
Én például színházi szakember vagyok, aki szereti a sportokat.
A legutóbbi alkotásunk, a /peh-LO-tah/ készítése során
sokat gondolkoztam azon, mit is jelentett a foci a saját bevándorló családomnak:
hogyan segített állandóságot, normalitást és közösséget teremteni
az ismeretlen amerikai közegben.
A mostani, idegengyűlölettel teli időszakban
át akartam gondolni,
miként támogathatná ez a játék
az első generációs bevándorlókat és gyerekeiket.
Megkértem őket, hogy a pályán végzett mozgásukat
kapcsolják össze azzal, ahogy társadalmi és politikai határok közt mozognak.
Focisták vagy sem,
a bevándorlók veszélyes terepen játszanak az Egyesült Államokban.
Segíteni akartam a gyerekeknek, hogy megértsék:
az az izom, amelyet a következő gól előkészítésére használnak,
a szomszédos háztömb felfedezésére is használható.
Számomra a szabadság belül, a testemben rejlik.
Szoktunk elvontan beszélni róla, vagy akár megosztó céllal, például:
"Védjük a szabadságunkat," "Építsük fel ezt a falat,"
"A szabadságunk miatt gyűlölnek minket."
Gyönyörűen megtervezett rendszerünk van,
amely a bebörtönzés és kitelepítés céljait szolgálja.
De vajon hogyan tervezzük a szabadságot?
Rá akartam vezetni ezeket a gyerekeket, hogy a szabadság bennük van,
senki nem veheti el tőlük.
Ezért fejlesztettem ezt a tantervet,
ami részben politika és tudomány, részben labdarúgóbajnokság,
mindez pedig egy művészeti fesztivál keretein belül.
Ezzel el is érkeztünk a /peh-LO-tah/ elsődleges céljához:
indítsunk a fiatalok számára egy sportalapú politikai mozgalmat.
A projekt a "Mozdulj és passzolj" elnevezést kapta.
A tudományos érdeklődés fejlesztését, a helyspecifikus művészeti performanszot
és az öröm politikáját ötvözi.
Ugyanakkor a bevándorló fiatalok szabadsággal kapcsolatos problémáit
a futballal, mint metaforával fejezzük ki.
Képzeljék el, hogy Hondurasból jöttek, tizenöt évesek,
most Harlemben élnek.
Vagy Washingtonban születtek 13 éve, a szüleik nigériai bevándorlók.
Szeretik a focit.
A haverjaikkal kint vannak a pályán,
a labdavezetést gyakorolják,
mondjuk tizenöt perce,
amikor hirtelen bemasírozik a pályára egy zenekar.
A játék örömét össze akarom kötni a kultúra pezsgésével,
azt akarom elérni, hogy a játék öröme
ugyanarra a fizikai rangra emelkedjen,
mint a művészetekből táplálkozó politikai tudatosság:
focipályán fejlődő színház ez, a felszabadulásért.
Egy hetet töltünk együtt:
középpályásunk a "Black Lives Matter" civil mozgalomról mesél nekünk,
kapusunk a fegyverviselés korlátozásáról.
Megfigyeljük, hogy a védőnk játékstílusa milyen tökéletesen leképezi
az amerikai excepcionalizmus korlátait.
Miközben a futballjátékosok pozícióit tanulmányozzuk,
néven nevezzük és elképzeljük a szabadságunkat is.
Furcsa, de mintha a foci lenne az egyetlen dolog ezen a világon,
amelyben mindenki vita nélkül képes részt venni.
Tudják, mit? Mintha ez lenne a földgolyó hivatalos sportja.
Szeretném összekötni a játék örömét
az örökké mozgó játékossal,
a mozgó játékost pedig
a bevándorlókkal, akik a jobb élet reményében mozdulnak.
Össze akarom kötni a gyerekek családjainak történeteit
a góllövő örömfutásával,
amit egy ilyen család érez, miután a labda átjut a kapuson,
a szabadság előtti utolsó akadályon.
Köszönöm.
(Taps)