שני המקומות
בהם אני מרגיש הכי חופשי
הם לא באמת מקומות.
הם רגעים.
הראשון הוא בתוך ריקוד.
איפשהו בין התנגדות לכוח הכבידה
והתחושה שהאוויר תחתיי
מתאהב במשקל גופי.
אני רוקד והאוויר נושא אותי
כאילו שלעולם לא ארד.
המקום השני שבו אני מרגיש חופשי
הוא אחרי הבקעת גול במגרש הכדורגל.
הגוף שלי מוצף בכימיקלים
שהם שמים בתוך מזרקי אפינפרין כדי להחיות את המתים,
ואני חסר משקל,
חסר גזע.
סיפורי הוא כזה: אני אוצר במרכז לאמנות מודרנית,
אבל אני לא באמת מאמין באמנות שלא מדממת או מזיעה או בוכה.
אני מדמיין שילדיי יחיו בזמן
שבו המצרכים הכי החיוניים הם מים טריים ואמפתיה.
אני אוהב ריקודים יפים ופיסול מלכותי
כמו כל אחד,
אבל תנו לי משהו אחר שילך עם זה.
הרימו אותי עם הנשגבות האסתטית
ותנו לי תרגול או כלים כדי להפוך את ההשראה הזו
להבנה ולפעולה.
לדוגמה, אני יוצר קולנוע שאוהב ספורט.
כאשר יצרתי את היצירה האחרונה שלי /פה-לו-טה/
חשבתי הרבה על איך כדורגל היה אמצעי למשפחה המהגרת שלי
לטפח תחושה של המשכיות ונורמליות וקהילה
בתוך ההקשר החדש של ארה"ב.
ברגע מועצם זה של שנאת זרים ותקיפה על זהות המהגרים,
רציתי לחשוב היטב
על איך המשחק יכול לשרת ככלי מאשר
עבור אמריקנים מדור ראשון ועבור ילדי מהגרים,
לבקש מהם לשקול דפוסי תנועה על המגרש
כקרובים לדפוסי נדידה לאורך גבולות חברתיים ופוליטיים.
בין אם הם שחקני כדורגל או לא,
מהגרים בארה"ב משחקים על אדמה בסכנה.
רציתי לעזור לילדים האלו להבין
שאותו השריר שהם משתמשים בו כדי לתכנן את השער הבא
אפשר להשתמש בו גם כדי לנווט את המחסום הבא.
עבורי, חופש קיים בגוף.
אנחנו מדברים על זה באופן מופשט ואפילו בנחישות,
כמו " הגנו על החירות שלנו", "תבנו את החומה הזאת",
"הם שונאים אותנו בגלל החירות שלנו."
יש לנו מערכות שעוצבו בצורה יפה
כדי לכלוא אותנו או לגרש אותנו,
אבל איך אנחנו מעצבים חופש?
עבור הילדים הללו, רציתי לעקוב אחר הרעיון למשהו שקיים בתוכנו
שאף אחד לא יכול לקחת,
אז פיתחתי תכנית לימודים
שהיא בחלקה שיעור פוליטי-חברתי, ובחלקה טורניר כדורגל,
בתוך פסטיבל לאמנות.
זה נכנס לתוך תחום המחקר של /פה-לו-טה/
כדי ליצור פעולה פוליטית המבוססת על ספורט עבור אנשים צעירים.
שם הפרויקט הוא "זזים ומעבירים".
זה מצטלב עם פיתוח תכנית לימודים, ביצוע צד מוגדר
והפוליטיקה של האושר,
תוך שימוש בכדורגל כמטפורה לשאלה הדחופה
של שיויון זכויות בקרב צעירים מהגרים.
דמיינו שאתם ילד בן 15 מהונדורס
שעכשיו גר בהארלם,
או שאתם ילדה בת 13 שנולדה בוושינגטון לשני מהגרים ניגריים.
אתם אוהבים את המשחק.
אתם על המגרש עם החברים שלכם.
רק עכשיו התאמנתם על כדרור דרך קונוסים
בערך 15 דקות,
ואז פתאום, תזמורת מצעדים נכנסת למגרש.
אני רוצה לקשר את האושר של המשחק עם התרוממות הרוח של התרבות,
לאתר את המקום של האושר במשחק
באותה נקודת ציון פיזית
בתור מודעות פוליטית על ידי אומנות,
תיאטרון מכוסה בדשא לשחרור.
אנחנו מעבירים שבוע
בהסתכלות על איך הקשר יסביר את "חיי שחורים חשובים",
או איך השוער יסביר פיקוח על נשק,
או איך סגנון של מגן הוא המטפורה המושלמת
למגבלות של האקספציונליזם האמריקני.
כאשר אנו לומדים את התפקידים על המגרש,
אנחנו גם נותנים שם ומדמיינים את החירויות האישיות שלנו.
אני לא יודע, כדורגל הוא כמו,
הדבר היחיד בכדור הארץ שכולנו מסכימים לעשות ביחד.
אתם יודעים? זה כמו הספורט הרשמי של הכדור המסתובב.
אני רוצה להיות מסוגל לחבר את האושר של המשחק
לכדורגלן הנע תמיד,
לחבר את הכדורגלן הנע
למהגרים שגם זזו בשביל תפקיד טוב יותר.
בקרב הילדים הללו, אני רוצה לחבר את ההיסטוריות של משפחותיהם
לאושר של ריצת הכדורגלן המבקיע,
משפחה כמו ההרגשה אחרי שכדור עובר את השוער,
הדבר הכי קרוב לחופש.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)