Ось питання, над яким я задумувалась і про яке писала
більшість свого дорослого життя.
Чому деякі жахливі кризи
змушують нас прокинутись, надихають змінюватись і розвиватись,
коли інші можуть трішки збудити,
а потім ми знову засинаємо?
Шокуючі події, про які я говорю, мають великі масштаби --
катаклізми падіння ринків, фашизм,
аварія на виробництві, що отруює багатьох людей.
Зараз такі події можуть діяти як дзвінок тривоги для всіх.
В момент, коли ми бачимо загрозу, ми організовуємось.
Ми знаходимо силу і вирішуємо те, що раніше важко було уявити.
Виглядає так, ніби ми більше не йдемо, ми стрибаємо.
Але, здається, наш колективний дзвінок зламаний.
Під час кризи ми часто розділяємось, регресуємо
і це стає шансом для антидемократичних сил,
штовхає суспільство назад, до менш рівноправного і менш стабільного.
Десять років тому я писала про цей процес регресу
і назвала це "Вченням про Шок".
То що ж визначає, який шлях вибрати, щоб подолати кризу?
Або ми швидко виростемо і знайдемо ту силу,
або нас відкине назад.
І я би сказала, що це є невідкладним питанням сьогодення.
Оскільки події є досить шокуючими.
Шторми рекордної сили, міста, що тонуть,
рекордні пожежі, що загрожують їх поглинути,
тисячі мігрантів, які зникають під водою.
І збільшення рухів за домінування,
в багатьох наших країнах з'являються смолоскипи на вулицях.
Зараз є немало людей, що відчувають цю тривогу.
Але я не думаю, що як суспільство, ми чесно можемо сказати,
що ми відповідаємо чимось адекватним на ті виклики,
які ставлять перед нами ці кризи.
Але, ми знаємо з історії,
що криза може каталізувати стрибок в еволюції.
І один з найбільш яскравих прикладів цієї прогресивної кризової сили -
це Велика Криза 1929.
Це був шок, коли весь ринок зруйнувався,
за шоком слідували наслідки,
мільйони тих, хто втратив все, опинилися в чергах за хлібом.
І багато сприйняли це, як руйнування самої системи.
І багато людей прислухалися і почали діяти.
У США і не тільки, уряди почали творити захисну мережу,
щоб коли наступного разу буде катастрофа,
існували програми соціального захисту для допомоги людям.
Було залучено громадські інвестиції, що створювали багато робочих місць,
у житло, електрифікацію та перевезення.
Також була хвиля агресивного контролю
у банках.
Всі ці реформи були далекі від ідеалу.
У США афроамериканські працівники, імігранти та жінки
масово дискримінувались.
Але період Депресії,
разом з трансформацією об'єднаних націй і економік
під час ІІ Світової Війни,
показав, що для згуртованого суспільства можливо
швидко змінитись перед спільною загрозою.
Зараз, коли ми розповідаємо історію Краху 1929,
це, зазвичай, наступна формула --
був шок, який подіяв, як будильник,
і це спричинило стрибок у бік покращення ситуації.
Отже, якщо це все дійсно мало місце,
то чому воно більше не діє?
Чому безперервний шок зараз
не спонукає нас до дії?
Чому він не створює стрибків?
Особливо, коли йдеться про зміну клімату.
Тому сьогодні я хочу поговорити
про те, що, на мою думку, є набагато досконалішим рецептом для глибоких змін,
каталізованих шокуючими подіями.
Я хочу зосередитись на двох ключових складових,
які зазвичай відсутні у книжках з історії.
Одна пов'язана з іміграцією, а друга з організацією.
Оскільки саме у взаємодії цих двох компонентів
полягає революційна сила.
Отже, почнімо з уяви.
Перемоги Нового курсу не почалися тільки тому, що раптом
всі зрозуміли жорстокість невтручання.
Давайте пригадаємо, це був час жахливого ідеологічного бродіння,
коли багато різних ідей про те, як організувати суспільство,
змагалися між собою в публічній сфері.
Часи, коли люди не боялися мріяти
про різну реалізацію майбутнього,
багато з них організовувались навколо радикальних ідей про рівність прав.
Хоча, не всі ці ідеї були хорошими,
але це була ера запальних мрій.
Це означало, що рухи, які вимагали змін,
знали, проти чого вони ішли -- крайньої бідності та нерівності, що поширювались --
але, не менш важливо, вони знали, чого вони хочуть.
Вони мали свої "ні" і вони мали свої "так".
Також вони мали зовсім інші моделі політики,
ніж ті, які є сьогодні.
Протягом десятиліть соціальні та робітничі рухи
будували свої членські бази,
узгоджуючи свої цілі та нарощуючи свою силу.
Тобто до моменту, коли стався Крах,
вже був рух, достатньо великий та поширений,
наприклад, щоб організувати страйки, що зупинили не тільки заводи,
але і цілі міста.
Великі політичні перемоги Нового Курсу були запропоновані як компроміси.
Оскільки альтернативою здавалася лише революція.
Отже, давайте підправимо рівняння, про яке ми говорили.
Шокуюча подія плюс утопічна уява
плюс сила рухів,
ось як ми отримаємо великий стрибок.
То як же оцінити наше теперішнє?
Ми знову живемо у часи надзвичайної зацікавленості політикою.
Політика - це масова залежність.
Прогресивні рухи ростуть і протидіють з величезною мужністю.
Але, з історії ми знаємо, що недостатньо лише "ні".
Тепер потроху з'являються кілька "так".
І вони справді швидко стають набагато виразнішими.
Там, де кліматичні активісти говорили про заміну лампочок,
зараз ми хочемо 100 відсотків електрики
брати від сонця, вітру та хвиль,
і зробити це швидко.
Рухи, пришвидшені жорстокістю поліції проти чорних,
вимагають відміни мілітаризованої поліції, масових ув'язнень
і, навіть, відшкодування за рабство.
Студенти не тільки протестують проти подорожчання навчання,
але від Чилі до Канади і до Британії,
вимагають безкоштовного навчання та відміни заборгованості.
Це досі не поєднується
з цілісним та універсалістським баченням
майбутнього світу, яке мали наші предки.
То чому так?
Ми дуже часто думаємо про політичні зміни
у різних відсіках.
Навколишнє середовище в одному місці, нерівність в іншому,
расові та гендерні права ще у інших місцях,
навчання тут, а здоров'я там.
І в кожному відділенні
є тисячі і тисячі різних груп та недержавних організацій,
що змагаються один з одним за довіру, визнання
і звісно ж, за ресурси.
Іншими словами, ми діємо дуже схоже до корпорацій.
Зараз це часто називають проблемою бункера.
Це можна зрозуміти.
Вони розділяють наш цілісний світ на керовані шматки.
Це допомагає нам почуватись менш пригніченими.
Але в процесі це тренує наш мозок не реагувати,
коли виникає проблема когось іншого
і коли чиясь проблема потребує нашої допомоги та підтримки.
Це також не дозволяє нам бачити суттєві зв'язки між нашими проблемами.
Тому, наприклад, люди, що боряться з бідністю та нерівністю,
рідко говорять про зміни клімату.
І хоча ми часто бачимо,
що саме найбідніші з людей
найбільш вразливі до погоди.
Ті, що думають про зміну клімату, рідко говорять про війну та окупації.
Навіть коли ми знаємо, що жага до викопного палива
була головною причиною конфлікту.
Рухи за навколишнє середовище відзначають,
що ті нації, які найбільше страждають від зміни клімату,
в більшості населені темношкірими та смаглявими людьми.
Але коли життя темношкірих вважаються безвартісними
у тюрмах, школах та на вулицях,
ці зв'язки помічають надто рідко.
Стіни між нашими бункерами
також означають, що вирішення, коли вони з'являються,
також відділені одні від одних.
Тому реформатори мають довгий список вимог, про які я згадувала раніше,
ці "так".
Проте нам досі не вистачає
чіткої картини світу, за який ми боремось.
Як він виглядає, як він відчувається, і найважливіше, які його основні цінності.
І саме це є важливим.
Коли нас раптово охоплять широкомасштабні кризи
і ми стикнемось з потребою стрибнути кудись, де безпечніше,
не буде жодного порозуміння щодо того, яким буде це місце.
А стрибок без цілі
виглядає, як стрибання вгору і вниз.
(Сміх)
На щастя, зараз є багато розмов та експериментів,
щоб спробувати перемогти ці розбіжності, що тягнуть нас назад.
І я хочу завершити розповіддю про один з них.
Кілька років тому наша група в Канаді
вирішила, що ми досягли межі того,
що можна досягти в наших окремих бункерах.
Тому ми закрились в кімнаті на два дні,
і намагались зрозуміти, що нас об'єднує.
У тій кімнаті були люди, що рідко зустрічались.
Це були місцеві старші люди та хіпстери, що працювали з перевезенням.
Там був голова організації Greenpeace
із лідером об'єднання нафтових працівників та лісорубів.
Були лідери релігій та ікони фемінізму, і багато інших.
Ми поставили собі досить амбітне завдання:
узгодити коротке формулювання, що описуватиме світ після нашої перемоги.
Світ, коли ми вже перейшли до чистої економіки
і набагато справедливішого суспільства.
Іншими словами,
замість того, щоб лякати людей тим, що буде, якщо ми не будемо діяти,
ми вирішили спробувати надихнути їх тим, що може статись, якщо ми таки діятимемо.
Розумні люди завжди кажуть нам,
що зміни повинні відбуватись маленькими кроками.
Що політика - це мистецтво можливостей,
і що ми не можемо дозволити ідеалу бути ворогом добра.
Отже, ми відхилили все це.
Ми написали маніфест, і назвали його "Стрибок".
Я мушу сказати, що узгодити всі спільні "так"
у такій різноманітності досвіду
і на фоні багатьох болючих моментів історії
було непростим завданням.
Хоча це також було досить захоплююче.
Бо як тільки ми дозволили собі мріяти,
ті зв'язки, що значною мірою поєднували нашу діяльність, стали очевидними.
Наприклад, ми зрозуміли,
що безмежні пошуки прибутку,
які змушують багатьох людей працювати більше 50-ти годин на тиждень,
без захисту,
і які живлять епідемію відчаю, -
це ті ж пошуки безмежних прибутків і безкінечного росту,
що є серцем нашої екологічної кризи
і дестабілізатором нашої планети.
Також стало зрозуміло, що ми повинні робити.
Ми маємо створити звичку допомагати.
Коли ніхто і ніде не буде відкинутий.
Коли невід'ємна цінність всіх людей і кожної екосистеми є фундаментальною.
Це ми узгодили у маніфесті,
і не переживайте, я не буду читати його повністю --
якщо вам цікаво, ви можете прочитати його на theleap.org.
Але я дам вам зрозуміти, якого висновку ми дійшли.
Отже, ми вимагаємо швидкого створення 100-% відновлюваної економіки,
але ми пішли далі.
Вимагаємо нових видів торгових угод,
скрупульозного обговорення гарантованого річного доходу,
повних прав для працівників-імігрантів,
виведення корпоративних грошей з політики,
безкоштовну універсальну медицину, виборчу реформу та інше.
Ми дізнались, що переважна більшість з нас
чекає дозволу діяти менше як бренди і більше як рухи.
Оскільки рухи не переживають за довіру.
Вони хочуть поширити хороші ідеї далеко і широко.
Що мені подобається у "Стрибку",
це те, що він відкидає ідею існування ієрархії кризи,
і він не просить нікого вибрати пріоритетом щось одне, а не інше,
або чекати своєї черги.
І хоча він був народжений в Канаді,
ми виявили, що він добре поширюється.
Відколи ми запустили його, Стрибок підтримали у всьому світі
схожими платформами,
про нього пишуть від Нунавуту до Австралії,
Норвегії, Британії та США,
де його впроваджують міста, такі як Лос Анджелес,
де він був локалізований.
Також у сільських спільнотах, що традиційно є дуже консервативними,
але де політика не справляється з переважною більшістю людей.
Ось що ми зрозуміли з вивчення шоку та катастроф протягом двох десятиліть.
Кризи випробовують нас.
Ми або розвалюємось, або швидко ростемо,
знаходячи нові запаси сили і здібностей, про які ми не знали раніше.
Шокуючі події, що наповнюють нас страхом зараз,
можуть змінити нас і можуть змінити світ на краще.
Але спочатку ми повинні уявити світ, за який ми боремось.
І маємо вимріяти його разом.
Прямо зараз всі сигнали тривоги в нашому домі спрацювали одночасно.
Час почути.
Час стрибнути.
Дякую.
(Оплески)