Postoji jedno pitanje koje me zbunjivalo i o kojem sam pisala
skoro cijelog svog života kao odrasle osobe.
Zašto nas neke krize velikih razmjera
naglo trgnu iz sna i inspiriraju da se promijenimo i evoluiramo,
dok nas druge samo malo potresu
i onda opet utonemo u san?
Naime, šokovi o kojima govorim su veliki -
kataklizmički slom tržišta, rastući fašizam,
industrijski udes koji uzrokuje trovanje masivnih razmjera.
Naime, događaji poput tih mogu djelovati kao kolektivni alarm.
Odjednom vidimo prijetnju i organiziramo se.
Otkrivamo snagu i odlučnost koja je prije bila nezamisliva.
To je kao da više ne idemo korakom, nego u skokovima.
Samo što izgleda kao da je naš kolektivni alarm pokvaren.
Suočeni s krizom često se raspadamo, nazadujemo
i to postaje prozor kroz koji antidemokratske sile
guraju društva prema natrag, k još većoj nejednakosti i nestabilnosti.
Prije deset godina pisala sam o tom procesu nazadovanja
i nazvala ga "Doktrina šoka".
Dakle, što određuje kojim putem ćemo krenuti u vrijeme krize?
Hoćemo li se brzo podići i pronaći tu snagu,
ili ćemo biti gurnuti prema natrag.
A rekla bih da je to neodgodivo pitanje u današnje vrijeme.
Jer stvari su tamo vani prilično šokantne.
Nezapamćene oluje, gradovi pod vodom,
nezapamćeni požari koji prijete da ih proždru,
tisuće migranata koji nestaju u valovima
i jačanje otvoreno rasističkih pokreta,
u mnogim našim zemljama gore baklje na ulicama.
I sad, nije da nedostaje ljudi koji dižu alarm i upozoravaju na opasnost.
Ali, kao društvo, mislim da ne možemo iskreno reći
da naša reakcija imalo odgovara hitnosti
koju ove isprepletene krize zahtijevaju od nas.
A ipak, znamo iz povijesti
da je moguće da kriza bude katalizator evolucijskog skoka.
A jedan od najdojmljivijih primjera za tu progresivnu snagu krize
je Veliki slom 1929. godine.
Zbog iznenadnog sloma tržišta došlo je do šoka
kojeg su slijedili svi naknadni šokovi,
milijuni ljudi koji su sve izgubili natjerani su u redove za kruh.
A mnogi su to shvatili kao poruku da je sam sustav propao.
I mnogi su ljudi poslušali i smjesta krenuli u akciju.
U Sjedinjenim Državama i drugdje, vlade su počele plesti sigurnosne mreže,
tako da u slučaju sljedećeg sloma
već postoje programi poput socijalnog osiguranja da prihvate ljude.
Došlo je do golemih investiranja kojima su stvorena nova radna mjesta
u stanogradnji, elektrifikaciji i transportu.
I nastao je val agresivne regulacije
kako bi se zauzdale banke.
Te reforme su bile daleko od savršenih.
U SAD-u, afroamerički radnici, imigranti i žene
bili su uglavnom isključeni.
No, razdoblje Depresije
zajedno s transformacijom savezničkih država i ekonomije
za vrijeme Drugog svjetskog rata,
pokazuju nam da je moguće da se kompleksna društva
brzo transformiraju kada su suočena s kolektivnom prijetnjom.
Kada pričamo ovu priču o Slomu 1929. godine,
ovo je obično formula koja slijedi ...
da je došlo do šoka koji je potaknuo poziv na buđenje,
a to je proizvelo skok na sigurnije mjesto.
Ako je to zaista ono što je bilo potrebno,
zašto to onda više ne funkcionira?
Zašto današnji non-stop šokovi -
zašto nas oni ne potaknu na akciju?
Zašto oni ne proizvode skokove?
Naročito kad se radi o klimatskim promjenama.
Stoga vam danas želim govoriti
o nečemu što je, po mom mišljenju, cjelovitiji recept za duboku promjenu,
pospješenu potresnim događanjima.
Fokusirat ću se na dva ključna elementa
koja se obično izostavljaju iz povijesnih knjiga.
Jedan je povezan s imaginacijom, drugi s organizacijom.
Zbog toga jer upravo u njihovom međusobnom djelovanju
leži revolucionarna snaga.
Pa počnimo s imaginacijom.
Pobjede New Deala nisu se dogodile samo zato jer su odjednom
svi shvatili brutalnost laissez-faire 'pustiti da sve ide svojim tokom'.
Bilo je to vrijeme, sjetimo se, ogromnih ideoloških previranja,
kada su se mnoge različite ideje o tome kako organizirati društvo
međusobno sukobljavale na javnom trgu.
Vrijeme kada se čovječanstvo usudilo sanjati velike snove
o raznim oblicima budućnosti,
mnogi od njih organizirani sukladno radikalno egalitarističkim pravcima.
Nisu sve te ideje bile dobre,
no, bila je to era eksplozivnog maštanja.
To je značilo da su pokreti koji su tražili promjenu
znali protiv čega su - poraznog siromaštva, širenja nejednakosti,
no, jednako važno, znali su za što se bore.
Imali su i svoje "ne" i svoje "da".
Imali su također vrlo različite modele političke organizacije
no što ih imamo danas.
Desetljećima su socijalni i radnički pokreti
gradili baze svog članstva
povezujući zajedno svoje ciljeve i jačajući svoju snagu.
Što je značilo da je do vremena kad se dogodio Slom,
već postojao pokret koji je bio dovoljno velik i širok
da, na primjer, pokrene štrajkove koji nisu samo obustavljali rad tvornica,
nego su paralizirali cijele gradove.
Velike pobjedničke mjere New Deala bile su zapravo ponuđene kao kompromisi.
Zato jer je izgledalo da je alternativa revolucija.
Hajdemo, onda, podesiti onu raniju jednadžbu.
Šokantan događaj plus utopijska imaginacija,
plus snaga pokreta,
tako dobivamo stvarni skok.
Kako onda u odnosu na to stoji naš sadašnji trenutak?
Mi živimo, ponovo, u vrijeme izuzetnih političkih borbi.
Politika je masovna opsesija.
Progresivni pokreti rastu i odupiru se golemom hrabrošću.
A ipak, znamo iz povijesti da "ne" nije dovoljno.
Istina, ima i nekih "da" koji se pojavljuju tamo vani.
I oni, zapravo, brzo postaju sve odvažniji.
Dok su klimatski aktivisti prije govorili o mijenjanju žarulja,
mi danas tražimo da 100 posto energije
dolazi od sunca, vjetra i valova,
i da se to učini brzo.
Pokreti potaknuti policijskim nasiljem nad crnim tijelima
traže da se zaustavi militarizacija policije, masovno hapšenje,
čak i reparacije za ropstvo.
Studenti ne samo da se protive povećanju školarina,
nego od Čilea do Kanade, do Velike Britanije
traže besplatno školovanje i poništenje dugova.
No, to, ipak, ne rezultira
onom vrstom holističke i sveobuhvatne vizije
drugačijeg svijeta kakvog su imali naši preci.
Pa, zašto je tome tako?
Mi često o političkoj promjeni mislimo
u definiranim odjeljcima u današnje vrijeme.
Okoliš u jednom odjeljku, nejednakost u drugom,
rasna i rodna pravda u nekoliko drugih odjeljaka,
obrazovanje ovdje, zdravlje tamo.
A unutar svakog odjeljka
postoji tisuće i tisuće raznih grupa i nevladinih organizacija,
koje se međusobno natječu za priznanje, prepoznatljivo ime
i, naravno, resurse.
Drugim riječima, mi djelujemo uglavnom kao korporativni brendovi.
To se često spominje kao problem organizacijskih silosa.
Organizacijski silosi su razumljivi.
Oni dijele naš složeni svijet na lako obradive blokove.
Oni nam pomažu da se osjećamo manje shrvani.
No, u tom procesu oni također treniraju naš mozak da se isključi
kad iskrsne nečiji tuđi problem
i kada nečiji tuđi problem treba našu pomoć i podršku.
A također nas i sprečavaju da vidimo očiglednu povezanost naših problema.
Tako, na primjer, ljudi koji se bore protiv siromaštva i nejednakosti
rijetko govore o klimatskim promjenama.
Iako uvijek iznova vidimo
da su najsiromašniji ljudi
ti koji su najranjiviji u slučaju ekstremnih vremenskih uvjeta.
Ljudi klimatskih promjena rijetko govore o ratu i okupaciji,
iako znamo da je žeđ za fosilnim gorivima
glavni pokretač sukoba.
Pokret za očuvanje okoliša popravio se ističući
da su zemlje koje najviše pogađaju klimatske promjene,
nastanjene pretežno crnim i smeđim narodima.
No, kada se crni životi tretiraju kao jednokratna roba
u zatvorima, u školama i na ulicama,
ta povezanost se suviše rijetko spominje.
Zidovi između naših silosa
također znače da naša rješenja, kada se pojave,
također nisu međusobno povezana.
Dakle, progresivne grupe imaju tu dugu listu zahtjeva koje sam prije spomenula,
te "da"-ove.
No, još uvijek nam nedostaje
ta koherentna slika svijeta za koji se borimo.
Kako izgleda, kakav je iznutra i prije svega, koje su mu temeljne vrijednosti.
A to je stvarno važno.
Jer kad nas pogode krize velikih razmjera
i suočeni smo s potrebom da skočimo nekamo na sigurno,
ne postoji nikakav sporazum o tome koje je to mjesto.
A skakati bez odredišta
jako liči na skakanje gore - dolje.
(Smijeh)
Na sreću, raznovrsni razgovori i eksperimenti su u tijeku,
kako bi se pokušalo prebroditi te podijeljenosti koje nas zadržavaju.
I željela bih završiti govoreći o jednoj od njih.
Prije nekoliko godina, grupa nas u Kanadi
zaključila je da smo dosegli granice
onoga što bismo mogli postići u našim različitim silosima.
Pa smo se zaključali u sobu na dva dana
i pokušali ustanoviti što je to što nas povezuje.
U toj su sobi bili ljudi koji su se rijetko sreli licem u lice.
Bilo je tamo indijanskih starješina i hipstera koji su se bavili prometom.
Bio je tamo direktor Greenpeacea
s vođom sindikata naftnih radnika i drvosječa.
Bilo je tamo vjerskih vođa, feminističkih ikona i mnogih drugih.
I dali smo si prilično ambiciozan zadatak:
da se složimo o kratkoj izjavi koja će opisivati svijet nakon što pobijedimo.
Svijet nakon što smo već prešli na čistu ekonomiju
i ostvarili mnogo pravednije društvo.
Drugim riječima,
umjesto da pokušavamo uplašiti ljude onime što će se dogoditi ako ne djelujemo,
odlučili smo ih pokušati inspirirati onim što bi se moglo dogoditi ako djelujemo.
Razumni ljudi su nam uvijek govorili
da promjena mora doći u malim količinama.
Da je politika umjetnost mogućeg
i da ne možemo dozvoliti da savršeno bude neprijatelj dobra.
No, mi smo sve to odbacili.
Napisali smo manifest i nazvali ga "Skok".
Moram vam reći da sporazumijevanje o našem zajedničkom "da"
s obzirom na toliku raznolikost iskustava
i mnogo bolne prošlosti u pozadini,
nije bio lak posao.
Ali, bilo je i prilično uzbudljivo.
Jer čim smo si dali dozvolu da sanjamo,
te niti koje povezuju većinu onoga što radimo, postale su očigledne.
Shvatili smo, na primjer,
da neutaživa žeđ za profitima
koja tjera tako mnogo ljudi da rade više od 50 sati tjedno,
bez osiguranja,
i koja hrani tu epidemiju očaja,
je ona ista neutaživa žeđ za profitima i beskonačnim rastom
koja je u srcu naše ekološke krize
i koja destabilizira naš planet.
Također je postalo jasno što moramo učiniti.
Moramo stvoriti kulturu skrbi.
U kojoj nitko nigdje neće biti odbačen.
U kojoj inherentna vrijednost svih ljudi i svakog ekosustava čini temelj.
Stoga smo osmislili tu narodnu platformu,
i, ne brinite, neću čitati cijelu stvar ovdje naglas -
ako vas zanima, možete je pročitati na theleap.org.
No, dat ću vam naznaku onoga što smo smislili.
Dakle, mi tražimo 100 posto obnovljivu ekonomiju, žurno.
Ali, išli smo i dalje.
Tražimo nove vrste trgovačkih sporazuma,
snažnu debatu o zajamčenom godišnjem dohotku,
puna prava za radnike imigrante,
uklanjanje korporativnog novca iz politike,
besplatnu dnevnu brigu o djeci, izbornu reformu i još mnogo toga.
Ono što smo otkrili je da velika većina nas
traži dozvolu da djelujemo kao pokreti, a ne kao brendovi.
Jer pokreti ne mare za priznanje.
Oni žele širiti dobre ideje nadaleko i naširoko.
Sviđa mi se kod The Leapa to
što on odbija ideju da postoji ta hijerarhija krize
i nikoga ne traži da daje prednost jednoj borbi u odnosu na drugu
ili da čeka svoj red.
Iako je rođen u Kanadi,
otkrili smo da dobro putuje.
Otkad smo ga lansirali, The Leap je prihvaćen širom svijeta,
sa sličnim platformama
koje se pišu od Nunavuta do Australije,
do Norveške, Velike Britanije i SAD-a,
gdje ima velikog odjeka u gradovima poput Los Angelesa,
gdje je dobio lokalnu verziju.
Također, u ruralnim zajednicama koje su tradicionalno vrlo konzervativne,
no, gdje je politika iznevjerila veliku većinu ljudi.
Evo što sam naučila istražujući šokove i katastrofe tijekom 20 godina.
Krize nas testiraju.
Mi se ili raspadamo ili rastemo ubrzano,
pronalazeći nove rezerve snage i kapacitete koje nismo ni znali da imamo.
Šokantni događaji koji nas danas ispunjavaju strahom,
mogu promijeniti nas i mogu promijeniti svijet nabolje.
No, prvo moramo oslikati svijet za koji se borimo.
I moramo ga zajedno izmisliti.
Ovoga časa, svaki alarm u našoj kući zvoni istovremeno.
Vrijeme je da poslušamo.
Vrijeme je da skočimo.
Hvala.
(Pljesak)