יש שאלה, שאני מתחבטת בה וכותבת עליה,
במשך רוב חיי הבוגרים.
מדוע חלק מהמשברים הגדולים בחיינו,
מטלטלים אותנו קשות ומעוררים אותנו להשתנות ולהתפתח,
ומשברים אחרים מטלטלים אותנו מעט
ואח"כ אנו חוזרים לישון?
המשברים עליהם אני מדברת הם גדולים.
למשל, התרסקות של המשק, עליה של פאשיזם,
או תאונה תעשייתית שמשחררת רעלים בהיקף עצום.
אירועים כאלה עשויים להוות שעון מעורר קיבוצי.
אנו מבחינים לפתע באיום, אנו מתארגנים,
אנחנו מגלים חוזקות ונחישות שלא היינו מודעים לקיומם.
זה כאילו שעברנו מהליכה להתקדמות בזינוקים.
אלא שהשעון המעורר הקיבוצי שלנו כנראה מקולקל.
לנוכח משבר אנו מרבים להתפרק, לסגת,
וזה פותח חלון לכוחות אנטי-דמוקרטיים
שגורמים לחברה לסגת ומגבירים את אי-השוויון וחוסר היציבות.
לפני עשר שנים כתבתי על תהליך הנסיגה הזה
וכיניתי אותו "דוקטרינת ההלם".
אז מה קובע את הדרך בה ננווט את דרכנו במשבר?
האם נתפתח במהירות ונמצא חוזקות אלה,
או שמא נובס וניסוג?
הייתי אומרת שכיום זאת שאלה דוחקת.
כי מתרחשים מצבי הלם לא מעטים.
סופות שוברות שיאים, ערים מוצפות,
שריפות שוברות שיאים שמאיימות להחריב ערים,
אלפי מהגרים שנעלמים בינות לגלים,
ועלייה של תנועות שדוגלות בגלוי בעליונות כזו או אחרת,
כשברבות מהמדינות שלנו נראים לפידים ברחובות,
ואין מחסור באנשים שמשמיעים את צלצול ההשכמה.
אבל כחברה, לא נראה לי שנוכל לומר בכנות
שאנו מגיבים במשהו שמתקרב לדחיפות
שהמשברים הבו-זמניים הללו תובעים מאיתנו.
אבל אנו יודעים מההיסטוריה
שמשבר יכול לדחוף לאיזה זינוק אבולוציוני.
ואחת הדוגמאות הבולטות לכוח הקידמה הגלום במשבר
היא השפל הגדול של 1929.
היה אז ההלם של קריסת השוק הפתאומית
עם כל הזעזועים שנלוו אליו,
המיליונים שאיבדו הכל ומצאו עצמם בתור ללחם.
ורבים ראו בכך מסר, שהמערכת עצמה מקולקלת.
ורבים הקשיבו למסר וזינקו לפעולה.
בארה"ב ובמקומות נוספים ממשלות החלו לטוות רשת בטחון
כדי שבקריסה הבאה
תהיינה תכניות כמו ביטוח לאומי להגן על העם.
היתה השקעה ממשלתית עצומה ביצירת מקומות עבודה,
בדיור, בתחום החשמל והתעבורה.
והיה גל של פיקוח ממשלתי תוקפני
שנועד לרסן את הבנקים.
אותן רפורמות היו רחוקות מלהיות מושלמות:
בארה"ב, פועלים אפרו-אמריקנים, מהגרים, או נשים
הודרו במידה רבה.
אבל תקופת השפל,
לצד השינויים במדינות ובכלכלות הברית
במהלך המאמץ של מלחמת העולם השניה,
כל זה מוכיח לנו שחברות מורכבות
יכולות להשתנות במהירות לנוכח איום משותף.
כשאנו מספרים את סיפורו של השפל הגדול ב-1929,
זה בד"כ לפי נוסחה מסוימת:
היה הלם שחולל קריאת השכמה
ובעקבות זאת - זינקנו למקום בטוח יותר.
אם זה באמת כל מה שנדרש,
מדוע זה כבר לא עובד?
מדוע מצבי ההלם הבלתי-פוסקים של ימינו --
מדוע אין הם מדרבנים אותנו לפעולה?
מדוע הם לא מחוללים זינוקים?
במיוחד בכל הנוגע למשבר האקלים.
אז היום אני רוצה לתאר לכם
מה שלדעתי היא מתכון הרבה יותר מושלם לשינוי עמוק
בדירבונם של אירועי הלם.
אתמקד בשני רכיבים מרכזיים
שבד"כ מושמטים מספרי ההיסטוריה.
האחד קשור לדמיון והשני - לארגון.
כי ביחסי הגומלין שבין שני אלה
טמון הכוח המהפכני.
נתחיל מהדמיון.
נצחונות ה"ניו דיל" לא הושגו רק משום שלפתע
כולם הבינו את אכזריות השוק החופשי.
אם ניזכר, זו היתה תקופה של תסיסה אידאולוגית עצומה,
כשכל מיני רעיונות לגבי דרכים לארגן את החברה
נאבקו זה בזה בכיכר העיר.
תקופה שבה האנושות העזה לחלום בגדול
על כל מיני עתידים,
רבים מהם - לפי קווים שוויוניים קיצוניים.
לא כל הרעיונות ההם היו טובים
אבל זאת היתה תקופה של התפרצות הדמיון.
כלומר, התנועות שדרשו שינוי
ידעו מהם האתגרים -- עוני נורא, התרחבות אי-השוויון --
אבל מה שחשוב בה-במידה, הן ידעו במה הן דוגלות.
הן אמרו "לא", אבל גם "כן".
היו להן גם מודלים רבים ושונים של ארגון פוליטי
מכפי שיש לנו היום.
במשך עשרות שנים, תנועות חברתיות ותנועות פועלים
בנו את בסיס החברוּת בהן,
חיזקו את הזיקות הפנימיות והגבירו את כוחן.
כלומר, כשהגיע השפל,
כבר היתה תנועה גדולה ורחבה מספיק
כדי לארגן, למשל, שביתות שלא רק סגרו מפעלים
אלא השביתו ערים שלמות.
הנצחונות הגדולים של מדיניות הניו-דיל הוצעו למעשה כפשרות,
כי נראה שהחלופה היא מהפכה.
אז בואו נתקן את המשוואה הקודמת:
אירוע הלם ועוד דמיון אוטופי
ועוד השריר של התנועה -
ככה משיגים זינוק אמיתי.
אז מה המצב הנוכחי שלנו בהשוואה לכך?
אנו חיים, שוב, בעידן של מעורבות פוליטית יוצאת-דופן.
הפוליטיקה היא אובססיה המונית.
תנועות מתקדמות צומחות ומביעות התנגדות באומץ אדיר.
ובכל זאת, ידוע לנו מההיסטוריה שלא די לומר "לא".
נכון, נשמעים כמה קולות "כן",
והם הולכים ונעשים במהירות נועזים יותר.
אם פעילי האקלים דיברו פעם על מעבר לנורות חסכוניות,
היום אנו דוחפים להשגת 100% מהאנרגיה שלנו
מהשמש, מהרוח ומהגלים,
ומהר.
תנועות שמדורבנות ע"י אלימות משטרתית נגד גופים שחורים
קוראות לשים קץ לאופי הצבאי של המשטרה, למעצרים ההמוניים
ואפילו קוראים לפיצויים בגין העבדות.
סטודנטים לא רק מתנגדים להעלאת שכר הלימוד,
אלא מצ'ילה ועד קנדה ובריטניה,
גם קוראים ללימודים חינם ולביטול חובות.
ועדיין, כל זה איננו מצטבר
לחזון הוליסטי ואוניברסלי של עולם שונה,
כפי שקודמינו ראו לנגד עיניהם.
מדוע זה כך?
ובכן, לעתים קרובות אנו חושבים בימים אלה על שינוי פוליטי
במסגרות ממודרות.
הסביבה בקופסה אחת, אי-השוויון בקופסה שניה,
אי-צדק גזעי ומגדרי בשתי קופסות נוספות,
החינוך - כאן, הבריאות - שם,
ובכל מדור כזה
פועלים אלפים רבים של קבוצות וארגונים לא-ממשלתיים שונים,
וכולם מתחרים ביניהם על קרדיט, על הכרה
וכמובן, על משאבים.
במלים אחרות, אנו פועלים די בדומה למותגים תאגידיים.
לעתים קרובות רואים בכך בעיה של ממגורות מידע.
אפשר להבין מהן ממגורות מידע.
הן פורסות את עולמנו המורכב לנתחים בני-ניהול.
הן עוזרות לנו לחוש פחות מוצפים.
אבל אגב כך הן מאלפות את מוחותינו להתעלם
כשעולה בעיה של מישהו אחר
וכשבעייתו של האחר דורשת את עזרתנו ותמיכתנו.
הן גם מונעות מאיתנו לראות זיקות ברורות בין בעיותינו.
למשל, אנשים שנאבקים בעוני ובאי-שוויון
מדברים לעתים נדירות על שינויי האקלים,
למרות שאנו עדים שוב ושוב לכך שהעניים ביותר
הם הפגיעים ביותר לאקלים קיצוני.
אנשי האקלים מדברים לעתים נדירות על מלחמה וכיבוש,
למרות שידוע לנו שהצמא לדלקי מאובנים
היה תמיד גורם מרכזי בסכסוכים.
התנועה למען הסביבה השתפרה בכושרה להוכיח
שהמדינות שסובלות יותר מכולם משינויי האקלים
מאוכלסות באופן גורף בבני-אדם שחורים וחומים.
אבל שחיים שחורים הופכים זולים
בבתי כלא, בבתי ספר וברחובות,
מחמיצים על פי רוב את הקשר.
החומות שבין הממגורות שלנו
משמען גם שפתרונותינו, כשצצים כאלה,
גם הם מנותקים זה מזה.
אז כיום יש לתנועות המתקדמות רשימה ארוכה של דרישות, כפי שציינתי,
ה"כן" האלה.
אבל מה שעדיין חסר לנו
הוא תמונה מגובשת של העולם עליו אנו נאבקים.
איך הוא ייראה, מה תהיה ההרגשה, ומעל לכל - מה יהיו ערכי הליבה שלו.
וזה חשוב ביותר.
כי כשמכים בנו משברים גדולים,
ואנו ניצבים מול הצורך לזנק בבטחה למקום אחר,
אין שום הסכמה מהו אותו מקום.
וזינוק ללא יעד
הוא כמו לקפוץ במקום.
(צחוק)
למזלנו, מתנהלים כל מיני דיונים וניסויים
בנסיון להתגבר על מחלוקות אלה, שמעכבות בעדנו.
ולסיום, ברצוני לדבר על אחד מהם.
לפני שנים אחדות קבוצה מאיתנו, בקנדה, החליטה שהגענו למגבלות
של מה שנוכל להשיג בממגורות הנפרדות שלנו.
אז ננעלנו בחדר למשך יומיים
וניסינו למצוא מה מחבר בינינו.
בחדר ההוא, שבו אנשים שנפגשים לעתים נדירות פנים אל פנים,
זקני ילידים לצד היפסטרים עבדו על תעבורה.
מנהיג "גרינפיס" ומנהיג איגוד ייצגו פועלי נפט וכורתי עצים.
היו שם מנהיגים דתיים ואייקונים פמיניסטיות ועוד ועוד.
והטלנו על עצמנו משימה שאפתנית ביותר:
להסכים על הצהרה קצרה שתתאר את העולם לאחר שננצח,
את העולם אחרי שכבר עברנו לכלכלה נקיה
ולחברה הוגנת בהרבה.
במלים אחרות,
במקום לנסות להבהיל אנשים בקשר למה שיקרה אם לא נפעל,
החלטנו לנסות לתת להם השראה
עם התיאור של מה שעשוי לקרות אם נפעל.
אנשים הגיוניים מספרים לנו תמיד
ששינוי צריך לבוא במנות קטנות,
שהפוליטיקה היא אמנות האפשרי
ושאסור לנו לתת למושלם לעמוד בדרכו של הבסדר.
טוב, דחינו את כל אלה.
כתבנו גילוי-דעת וקראנו לו "הזינוק".
עלי לומר לכם שההסכמה על ה"כן" המשותף שלנו
מתוך מגוון כה רחב של נסיונות-חיים
ועל רקע של הרבה היסטוריה כאובה
לא היתה מלאכה קלה.
אבל זה היה גם בהחלט מרגש.
כי מיד כשהרשינו לעצמנו לחלום,
החוטים שמחברים הרבה מהעבודה שלנו התגלו מעצמם.
הבנו, למשל,
שהמרדף חסר-התחתית אחר רווחים
שדוחף אנשים כה רבים לעבוד מעל 50 שעות בשבוע,
ללא רשת בטחון,
ושמלבה את מגיפת הייאוש הזאת
הוא אותו מרדף חסר-תוחלת אחר רווחים וצמיחה נצחית
שעומד בלב המשבר הכלכלי שלנו
ושמערער את יציבות כוכב הלכת שלנו.
התברר גם מה שמוטל עלינו לעשות.
עלינו ליצור תרבות של דאגה לזולת
שבה שום אדם ושום מקום לא יושלכו הצידה,
שביסודה עומדים ערכם המולד של כל אדם וכל מערכת אקולוגית.
וכך יצאנו עם המצע העממי הזה,
אל דאגה, לא אקריא לכם את כל הדבר הזה --
אם אתם מעוניינים, תוכלו לקרוא זאת ב-theleap.org
אבל אתן לכם טעימה ממה שיצרנו.
אנו קוראים בדחיפות לכלכלה מתחדשת ב-100%,
ולא רק זה:
אנו קוראים גם לעסקאות סחר מזן חדש,
לדיון ממשי בנושא הכנסה שנתית מובטחת,
למתן זכויות מלאות לפועלים מהגרים,
להוצאת הכסף התאגידי מהפוליטיקה,
למעונות יום אוניברסליים בחינם לרפורמה בבחירות ועוד.
התברר לנו שרבים מאיתנו
מחפשים רשות לפעול פחות כמותגים ויותר כתנועות.
כי תנועות לא מחפשות קרדיט.
הן רוצות שרעיונות טובים יתפשטו מהר והרחק.
מה שאני אוהבת ב"הזינוק"
הוא שזה פוסל את הרעיון שבמשברים יש היררכיה,
ולא מבקש מאיש להעדיף מאבק אחד על פני האחר
או שיחכה לתורו.
ולמרות שזה נולד בקנדה,
גילינו שזה מיטיב לעבור בעולם.
מאז ההשקה בחרו ב"הזינוק" ברחבי העולם
עם מצעים דומים,
שנכתבו מנונאווט ועד אוסטרליה,
מנורווגיה ועד בריטניה וארה"ב,
ושם זה צובר תאוצה בערים כמו לוס אנג'לס,
שבה אימצו והתאימו זאת לעיר,
וגם בקהילות כפריות ובעלות עבר שמרני מאוד,
אלא שבהן הרוב הגדול מאוכזב מהפוליטיקה.
הנה מה שלמדתי מחֶקר מצבי הלם ואסונות במשך עשרים שנה:
משברים הם שעת מבחן עבורנו.
או שאנו מתמוטטים, או שאנו צומחים מהר
ומוצאים משאבים חדשים של כוח ויכולת שמעולם לא ידענו שיש לנו.
אירועי ההלם שממלאים אותנו כיום באימה
יכולים לשנות אותנו ולשנות לטובה את עולמנו.
אבל תחילה עלינו לצייר לעצמנו את העולם שעליו אנו נאבקים.
ועלינו לחלום עליו ביחד.
בימים אלה, כל האזעקות בבית שלנו הופעלו בבת-אחת.
זה הזמן להקשיב.
זה הזמן לזנק.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)