Mi lenne, ha azt hallanák tőlem: valamit most is megtehetnek,
amelynek azonnali kedvező hatása lenne agyukra,
beleértve összpontosító képességüket és hangulatukat?
Mi lenne, ha azt hallanák tőlem: ugyanaz a dolog tartós lenne,
s megvédené agyukat bizonyos betegségektől,
pl. a depressziótól, az Alzheimer-kórtól vagy a demenciától?
Megtennék?
Igen!
A testgyakorlás jótékony hatásáról beszélek.
Pusztán a testmozgásról,
amelynek agyunkra azonnali, tartós védőhatása van.
Életünk végéig eltarthat.
Elmondok arról egy történetet,
hogyan alkalmaztam az idegtudomány alapos ismeretét
mint az idegtudomány professzora,
hogy magamon végezzek kísérletet,
amelyben föltártam az alapjául szolgáló tudományt:
miért a testgyakorlás a legnagyobb átalakító erő,
amelyet agyunk érdekében ma kifejthetünk?
Idegkutatóként tudom,
hogy a fejünkben lévő agy
az ember által ismert legbonyolultabb szerkezet.
De más beszélni az agyról,
és megint más látni.
Ez itt igazi, tartósított emberi agy.
Két kulcsfontosságú területet szemléltet, amelyekről ma fogok beszélni.
Az első a közvetlenül homlokunk mögötti prefrontális kéreg,
amely a döntéshozás, a személyiség és az összpontosítás miatt lényeges.
A másik ilyen terület itt jobbra a halántéklebenyben található.
Két halántéklebenyünk van: jobb és bal oldalon.
A halántéklebeny mélyén van a képződmény,
amely kulcsfontosságú
tények és események tartós rögzítése szempontjából.
E képletet hippokampusznak hívjuk.
Mindig el vagyok ragadtatva a hippokampusztól.
Miként lehetséges, hogy csupán egy szempillantásig tartó esemény,
mondjuk, az első csók,
vagy első gyermekünk születése,
agyunkat megváltoztató emléket képez,
és életünk végéig megmarad?
Ezt szeretném megérteni.
Rögzíteni szerettem volna
a hippokampusz egyes sejtjeinek tevékenységét,
miközben kísérleti alanyok új emlékképeket állítanak elő.
Szeretném dekódolni a rövid elektromos kitöréseket,
amelyekkel az idegsejtek kommunikálnak egymással;
miért van, hogy a rövid kitörések egyszer engedik új emlék rögzítését, máskor nem.
Pár éve a tudományban igen szokatlant tettem.
Mint az idegtudomány professzora,
úgy döntöttem, hogy kutatói programomat teljesen megváltoztatom.
Mert olyasvalamire bukkantam,
amely oly sok életet változtathat meg,
hogy muszáj volt szemügyre vennem.
Fölfedeztem s tapasztaltam a testgyakorlás agyunkat megváltoztató hatását.
Merő véletlenségből.
Nyakig voltam az emlékezettel kapcsolatos munkámban:
érkeztek az adatok,
szakterületemen egyre ismertebbé váltam az e téren végzett munkám miatt.
Mindennek jól kellett alakulnia; tudományos szempontból úgy is volt.
De amikor a laboromból kikukkantottam,
valamit észrevettem.
Nem éltem társasági életet.
Túl sok időt töltöttem agysejtek hallgatásával
szobám sötétjében, magányosan.
(Nevetés)
Ellustultam.
Több mint 11 kilót szedtem föl.
Évekbe telt, mire észrevettem,
hogy pocsékul érzem magam.
De nem kell pocsékul éreznem magam.
Vadvízi evezésre mentem, egyedül, mert nem volt társaságom.
Visszajöttem,
(Nevetés)
eszembe jutott: "Istenem, én voltam a túrázók között a leggyengébb!"
E szándékkal tértem vissza:
"Soha nem akarok a leggyengébb lenni,
ha vadvízi evezésre megyek!"
Ez késztetett rá, hogy edzőterembe menjek,
s A-típusú személyiségemet arra összpontosítsam,
hogy minden gyakorlatsort kipróbáljak.
Mindent kipróbáltam:
kickboxot, táncot, jógát, sztepptáncot.
Eleinte tényleg nehéz volt.
Ám észrevettem, hogy minden izzasztó edzés után
megjavult a hangulatom és energiával telítődtem.
Emiatt jártam vissza az edzőterembe.
Kezdtem magam erősebbnek érezni.
Jobban is éreztem magam; 11 kilót fogytam.
Másfél évi rendszeres testedzés után
valamire fölfigyeltem.
Íróasztalomnál ültem, kutatói pályázatot írtam,
és valami szöget ütött a fejembe;
valami, amire még soha nem gondoltam.
Arra gondoltam:
"Na, a pályázatírás ma jól megy."
De a kutatók...
(Nevetés)
igen, minden kutató csak nevet, amikor ezt emlegetem,
mert a pályázatírás sose megy jól.
Nehéz; az ember mindig haját tépi,
hogy valami millió dollárt érő ötlet jusson eszébe.
De rájöttem, hogy a pályázatírás mégiscsak jól megy,
mert képes vagyok összpontosítani és figyelmemet tovább fönntartani,
mint korábban.
Hosszú távú memóriám, amelyet laboromban kutattam,
úgy tűnt, följavult.
Belém hasított a felismerés.
Tán az edzés, amellyel életem kiegészítettem,
változtatta meg az agyam.
Tán magamon végeztem kísérletet, tudtomon kívül.
Kíváncsi idegtudósként
a szakirodalomhoz fordultam: mit tudunk jelenleg
a mozgás agyunkra gyakorolt hatásáról?
Érdekes s mind nagyobb irodalmat találtam,
amely alátámasztotta, amit magamon tapasztaltam.
Jobb hangulat, több energia, jobb memória, erősebb figyelem.
Minél többet megtudtam róla,
annál világosabb lett a testmozgás hatása.
Ez vezetett a komoly döntéshez,
hogy teljesen megváltoztassam kutatásom irányát.
Most, hogy több évig e kérdéskörrel foglalkoztam,
az alábbi következtetésekre jutottam:
testgyakorlással érhetjük el agyunkra
a legnagyobb átalakító hatást.
Ennek három oka van.
Az első: azonnal hat agyunkra.
Egyetlen edzéssel rögtön növelhető
az ingerületátvivő anyagok:
pl. a dopamin, szerotonin és a noradrenalin szintje,
amely edzés után hangulatunkat javítja,
pont úgy, ahogy az enyémet.
Laborom kimutatta, hogy egyetlen edzéssel javítható
figyelemösszpontosító és figyelemváltó képességünk,
s az összpontosítás javulása legalább két óra hosszat tart.
Végül: a kutatások kimutatták,
hogy a reakcióidő javítható egyetlen edzéssel,
ami azt jelenti,
hogy gyorsabban elkapjuk
a pultról leeső poharat a Starbucksnál,
ami igencsak fontos.
(Nevetés)
Ám e nyomban fellépő hatások átmenetiek, csak közvetlen edzés után segítenek.
Azt kell tenniük, amit nekem:
tartós hatás eléréséhez változtatnunk kell edzésmódszerünkön,
és javítanunk szív- és légzőfunkciónkat.
E hatások tartósak,
mert a testgyakorlás
módosítja agyunk anatómiáját, fiziológiáját és működését.
Kezdjük kedvenc agyterületemmel, a hippokampusszal.
A hippokampusz...
pontosabban az edzés új agysejteket képez.
Az új sejtek megnövelik a hippokampusz térfogatát,
egyben javítják hosszú távú memóriánkat.
Mindannyiunkban.
Másodszor: az idegtudományi kutatások megállapításainak zöme
a rendszeres gyakorlatok hatására,
a prefrontális kéregtől függő figyelemfunkció javulására vonatkozik.
Nemcsak az összpontosítás és a figyelem javul,
hanem a hippokampusz térfogata is nő.
Végül, edzéssel nemcsak azonnal hathatunk hangulatunkra,
hanem a hatás tartós is lesz.
Tartós javulást érünk el a jó hangulat ingerületátvivő anyagaiban.
Az edzés legnagyobb átalakító hatása
az agyunkra kifejtett védőhatás.
Tekintsük agyunkat mint izmot.
Minél többet eddzük,
annál nagyobbá s erősebbé válik hippokampuszunk és prefrontális kérgünk.
Miért fontos ez?
Mert a prefrontális kéreg és a hippokampusz
a leginkább hajlamos dege­neratív idegrendszeri betegségekre
és természetes időskori szellemi hanyatlásra.
Egész életünkön át tartó edzéssel
nem gyógyítjuk meg a demenciát és az Alzheimer-kórt,
viszont ezáltal képezzük
a legerősebb, legnagyobb hippokampuszt és prefrontális kérget,
így e kórok lassabban fejtik ki hatásukat.
Agyunk szempontjából olyan az edzés,
mint a jól feltöltött magánnyugdíjszámla.
De ez még jobb, mert ingyen van.
Az előadás e pontján kiált föl mindenki:
"Ez annyira jól hangzik, Wendy,
hogy csak egyet szeretnék tudni:
legalább mennyi gyakorlatot végezzek
a változások eléréséhez?"
(Nevetés)
Megválaszolom a kérdést.
Először a jó hír: a hatáshoz nem kell triatlonversenyzőnek lennünk.
Aranyszabály: heti három-négy,
legalább félórás edzés,
benne aerobikgyakorlatok.
A lényeg, hogy növeljük a pulzusszámot.
Jó hír, hogy nem kell edzőterembe járni,
nem kell drága bérletet venni.
Még egyszer gyors tempóban járjuk körül a háztömböt!
Ha van lépcső a közelben, lépcsőzzenek!
Porszívóval végzett nagytakarítás is van olyan jó, mint az aerobikóra,
amelyet edzőteremben végzünk.
Bejártam az utat a memória-úttörőségtől
az edzés fölfedezéséig.
A legbelső agyműködéstől annak megértéséig,
hogyan javíthatja az edzés az agyműködést.
Laboromban most a célom,
hogy mögé lássak a most ismertetett aranyszabálynak:
heti három-négyszer fél-félóra.
Meg akarom találni önöknek az optimális egyéni edzésprogramot,
koruknak és edzettségüknek,
genetikai adottságuknak megfelelőt,
hogy maximálhassuk a gyakorlatok hatását,
valamint hogy javítsuk és a lehető legjobban védjük agyukat
egész életük során.
Más beszélni az edzésről, és megint más csinálni.
Segítségül hívom okleveles edzői hatalmam,
hogy fölállásra kérjem önöket.
(Nevetés)
Csupán egyperces gyakorlatot csinálunk.
Csinálják, amit én, és mondják, amit én,
de ne üssék meg szomszédjukat.
Zenét!
(Élénk zene)
Öt, hat, hét, nyolc, jobb, bal, jobb, bal.
Azt mondom: erős vagyok.
Hadd halljam!
Nézők: Erős vagyok.
Wendy Suzuki: Hölgyek, erős vagyok, mint a Wonder Woman.
Hadd halljam!
Nézők: Erős vagyok, mint a Wonder Woman.
WS: Új gyakorlat: horogütés, majd jobbra és balra.
Kedvet kaptam! Most önök!
Nézők: Kedvet kaptam!
WS: Utolsó gyakorlat, le és föl, jobbra, balra, jobbra, balra.
Csupa tűz vagyok! Most önök.
Nézők: Csupa tűz vagyok!
WS: És kész! Jól csinálták.
(Taps)
Köszönöm.
Egy gondolattal búcsúzom.
Így hangzik: ha mozgást visznek életükbe,
a mozgás nemcsak boldogabbá teszi és megvédi önöket,
hanem agyukat is megóvja gyógyíthatatlan betegségektől.
Ily módon életkilátásaikat
jó irányba fogja változtatni.
Köszönöm szépen.
(Taps)
Köszönöm.
(Taps)