För mig är social rättvisa ett enkelt koncept.
Det är idén om
att alla människor i ett samhälle
förtjänar ärliga och rättvisa rättigheter, möjligheter och tillgång till resurser.
Men det har blivit kontroversiellt och otydligt, eftersom vi slutat prata om
hur man arbetar för social rättvisa.
Arbete för social rättvisa kan se ut så här ...
eller så här.
Det kan se ut så här ...
eller så här ...
eller min favorit ...
Det kan se ut så här.
Det här är mina elever,
och närhelst jag blir ombedd att tydliggöra mitt arbete
och mina prioriteringar som lärare,
förklarar jag att jag tror att utbildning kan vara ett verktyg för social rättvisa.
Men för några månader sedan loggade jag in på Twitter, som jag brukar,
och såg att en av mina lärarkollegor hade motsatt sig den tron.
"Lärare," sa han, "borde inte vara krigare för social rättvisa,
eftersom syftet med utbildning är att utbilda."
Och han avslutade argumentet med att säga,
"Jag lär ut mitt ämne."
Men jag förkastar denna förenkling,
för lärare lär inte bara ut ämnen,
vi lär människor.
När våra elever kommer in i våra klassrum
tar de sina identiteter med sig.
Allt de upplever i våra rum är bundet till ett historiskt sammanhang,
så om vi insisterar på att utbildning sker i ett vakuum,
gör vi våra elever en otjänst.
Vi lär dem att utbildning inte spelar någon roll,
eftersom det inte är relevant i relation till vad som sker runt omkring dem.
Och vad sker runt omkring dem?
Ja, till att börja med rasism.
Enligt resultaten från "Implicit Association Test",
hade hela 88 procent av vita undermedvetna fördomar gentemot svarta,
de trodde att de hade lägre intelligens, var latare och farligare än vita.
Och det är bara ett konkret exempel på de dolda effekterna
av historisk och systemisk rasism
i vårt land.
För ytterligare bevis kan vi se på fängelsestatistik;
vi kan se på statistiken över polisvåld gentemot svarta;
vi kan se på utbildningsklyftan -
så ja, social rättvisa hör hemma i skolan.
Social rättvisa borde vara en del av varje skolas
och varje lärares uppdrag i USA,
om vi vill att "frihet och rättvisa för alla" ska bli mer än en slogan,
eftersom skolan är avgörande för att göra ungdomar till aktiva medborgare
och förse dem med de färdigheter och verktyg de behöver
för att förändra världen.
Så vilka färdigheter talar vi om?
Okej, här kommer en hemlighet:
Många av de färdigheter människor behöver
för att iscensätta den typ av förändring som leder till rättvisa
är redan en del av det som man lär sig i skolan.
Saker som problemlösning,
kritiskt tänkande, samarbete, uthållighet -
inget av detta är revolutionerande
på egen hand.
Men kombinera dem med förmågan att förstå historia,
inte som en statisk och objektiv berättelse
som vi alla är ense om,
utan som en rad sammanflätande händelser,
om vilka det kan finnas otaliga tolkningar.
Om vi aktivt väljer att utforska historien tillsammans med våra elever
istället för att bara lära ut den,
hjälper vi dem förstå att historien är pågående
och hänger ihop med dagens rörelser för rättvisa.
Och vi hjälper dem se sig själva som potentiella deltagare
i en levande historia.
Det är de färdigheterna jag talar om
när jag säger att utbildning kan vara ett sätt
att lära ungdomar hur man arbetar för rättvisa.
Men en anledning till
att min Twitter-kritiker kanske inte gillade den idén
är att han inte håller med om min definition av rättvisa.
Okej då.
Vi kanske inte delar politisk uppfattning.
Men saken är den:
Vårt mål är att uppmuntra elever att formulera egna åsikter,
inte att tvinga dem hålla med oss,
så det spelar faktiskt ingen roll om han och jag är ense.
Vad som spelar roll är
att vi hjälper elever att ha dessa konversationer med varandra.
Det innebär att vi som är vuxna måste lära oss
hur vi effektivt kan underlätta våra elevers aktivism.
Vi måste hjälpa dem lära sig hur man har svåra konversationer,
vi måste utsätta dem för olika åsikter,
och vi måste hjälpa dem se
hur det de lär sig i skolan hänger ihop med världen utanför.
Här är ett exempel på det.
Varje år får mina elever studera historien om apartheid i Sydafrika
som en fallstudie av orättvisa.
För er som inte vet det
så var apartheid ett brutalt rasistiskt system,
och Sydafrikas vita regering införde rasistiska lagar
för att förtrycka färgade människor,
och om man motsatte sig dessa lagar riskerade man fängelse, våld eller död.
Runt om i världen tvekade olika länders regeringar,
inklusive vår i USA,
inför att införa sanktioner mot Sydafrika, eftersom ...
tja ...
vi gynnades av deras resurser.
Den sydafrikanska regeringen införde 1976 en ny lag
som krävde att alla sydafrikanska elever
skulle lära sig språket Afrikaans,
som var ett vitt språk,
och som många svarta sydafrikaner hänvisade till som förtryckarens språk.
Som väntat,
blev färgade elever rasande.
De gick redan i segregerade skolor
med överfyllda klassrum,
brist på resurser
och en uppriktigt sagt rasistisk läroplan,
och nu blev de tillsagda att lära sig
på ett språk varken de eller deras lärare talade.
Så på morgonen den 16:e juni 1976
gick tusentals ungdomar i staden Soweto
ut från skolorna.
De marscherade lugnt på gatorna för att protestera mot lagen.
I en korsning möttes de av polis,
och när ungdomarna vägrade att vända om
skickade polisen hundar på dem,
och sedan började de skjuta ...
och upproret i Soweto slutade i tragedi.
Apartheid avskaffades först nästan 20 år senare,
men aktivismen hos Sowetos ungdomar
ändrade fullkomligt omvärldens syn på vad som pågick i Sydafrika.
Nyhetskällor över hela världen publicerade den här bilden
på 13 år gamla Hector Pieterson,
som var en av de första att dödas av polisen i Soweto,
och det blev näst intill omöjligt att ignorera apartheidregimens brutalitet.
Under de månader och år som följde upproret i Soweto
satte fler och fler länder politisk och ekonomisk press på
att den Sydafrikanska regeringen skulle sätta punkt för apartheid,
och det berodde till stor del på aktivismen hos Sowetos ungdomar.
Så detta lär sig mina elever om varje år.
Och det får dem alltid att se likheterna
mellan ungdomarna i Soweto och dem själva.
Och de börjar fråga sig själva
vilken typ av politisk makt och inverkan de har.
De börjar fråga sig själva vad som någonsin skulle
göra dem villiga att riskera sina liv
för att en framtida generation skulle få leva i en bättre värld.
Och viktigast för mig, varje år
frågar de sig själva om vuxna någonsin kommer lyssna på deras röster.
För några år sedan,
fick min rektor ett anonymt mejl från en av våra elever.
Det talade om att följande dag,
planerade eleverna att gå ut från skolan.
Detta var i kölvattnet av Michael Browns död
i Ferguson, Missouri,
och eleverna planerade att ansluta sig till en marsch
till stöd av Black Lives Matter-rörelsen.
Vid denna tidpunkt
hade skolans personal ett beslut att fatta.
Skulle vi använda vår auktoritet och makt för att försöka kontrollera eleverna
för att hindra dem från att gå,
eller skulle vi stötta dem
då de utövade de principer om social rättvisa
som vi undervisat om sedan årskurs 9?
Följande morgon lämnade eleverna skolan
i massor och samlade på gräsmattan.
En av de äldre hoppade upp på ett picknickbord
och gick igenom säkerhetsförväntningar.
(Skratt)
De yngre tog det väldigt seriöst.
Vi lärare och personal sa till dem,
"Okej, var försiktiga,"
och såg på medan de marscherade iväg.
Ungdomarna som valde att stanna spenderade eftermiddagen på lektionen.
Vi debatterade fördelarna med en protest,
de pratade om Black Lives Matter-rörelsens historia
och fortsatte sina lektioner enligt schemat.
Och de som valde att lämna skolan deltog i en elevstrejk över hela staden
och höjde kollektivt sina röster för rättvisans skull.
Men oavsett var de valde att spendera eftermiddagen,
tog våra ungdomar med sig värdefulla lärdomar den dagen.
De lärde sig att de vuxna i deras liv stöttade dem
även då de oroade sig för deras säkerhet.
Och de lärde sig att de inte behövde att vi talade om hur, när
eller ens varför de borde protestera.
De lärde sig att de var medlemmar i en gemenskap av unga
med en delad vision om ett rättvisare samhälle,
och att de hade makt i det samhället.
De lärde sig att händelser som upproret i Soweto
inte är uråldrig historia
och att det inte behöver sluta i tragedi.
Och det är så utbildning som ett verktyg för social rättvisa kan se ut.
Och saken är den:
Våra ungdomar är redo för sådant här arbete.
Under 2015
deltog förstaårsstudenter i en undersökning,
och 8,5 procent av dem sa
att det fanns en "väldigt stor chans" att de skulle delta i en protest
någon gång under sin högskoletid.
Det kanske inte låter så imponerande,
men ha i åtanke
att det är den största andelen studenter som säger det sedan 1967.
Och 75 procent av dessa ungdomar
tyckte att hjälpa människor med svårigheter
var ett "väldigt viktigt" eller "väsentligt" mål för dem.
Återigen, den största andelen som sagt detta sedan sent 60-tal.
Och forskning visar att arbete för social rättvisa inte bara kommer
av att bygga de färdigheter jag nämnde tidigare -
det fungerar åt andra hållet också.
Att arbeta för rättvisa och engagera sig i aktivism
hjälper alltså elever att bygga färdigheter
som ledarskap och kritiskt tänkande,
och det samverkar positivt med deras politiska deltagande,
medborgerliga engagemang,
och deras åtaganden inom sitt samhälle senare i livet.
Med andra ord,
elever berättar för oss att social rättvisa betyder mycket för dem
och forskare berättar för oss att det hjälper elever att lära sig.
Nu är det upp till oss att lyssna,
och det kanske inte blir lätt.
1976, sa en av ungdomarna som deltog i upproret i Soweto
att den händelsen representerade en skilsmässa
mellan svarta ungdomar och deras familjer,
eftersom deras familjer vuxit upp under apartheid,
och de visste hur farligt det var att protestera.
De ville att ungdomarna skulle vara försiktiga.
Och när våra ungdomar hotade att protestera,
tvivlade många vuxna i vårt samhälle också.
En del oroade sig för att de skulle mötas av våld.
Andra oroade sig för att de skulle protestera
utan att riktigt veta varför.
En del, inklusive vissa elevers familjer,
var mycket arga över att skolan inte gjort mer
för att hindra dem från att gå.
Och alla dessa rädslor som vuxna har,
är högst rimliga.
Men trots dessa rädslor,
måste vi bevisa för våra elever att vi kommer lyssna på deras röster
och att de har makten att åstadkomma förändring.
Det är vårt ansvar att utrusta våra elever
med de verktyg och färdigheter de behöver
i kampen för en rättvisare värld,
och att ibland kliva åt sidan,
och låta dem tillämpa dessa färdigheter på sakerna de bryr sig om.
Att leva upp till den här visionen kommer kräva att vi är flexibla,
och att vi är kreativa.
Det kommer kräva av oss att vi är modiga nog
att stå upp emot människor som försöker tysta
eller ogiltigförklara avvikande röster.
Och svårast av allt,
det kommer kräva av oss att vi accepterar det faktum att det ibland kommer vara oss
våra elever gör uppror emot.
(Skratt)
Ibland kommer de peka ut sätt på vilka systemen vi skapat,
eller är delaktiga i,
bidrar till orättvisa.
Det kommer vara obekvämt och smärtsamt
när de pressar oss att ifrågasätta våra egna antaganden och övertygelser.
Men tänk om vi kunde ändra inställning till våra ungdomars uppror?
När våra ungdomar gör uppror,
när de eftertänksamt säger ifrån om våra idéer
eller sättet vi gör saker på,
tänk om vi väljer att se detta som tecken på att vi gör något rätt
och att de blir befriade?
Jag vet att det hade varit enklare
om deras kritiska tänkande yttrade sig på ett bekvämare sätt,
i deras uppsatser eller standardiserade prov,
jag fattar,
men bekvämlighet och rättvisa går sällan hand i hand.
Och när våra ungdomar lär sig tänka kritiskt om världen runt dem,
blir de den slags engagerade medborgare
som kommer känna igen och ifrågasätta orättvisa när de ser den
och arbeta för att göra något åt den.
Att välkomna uppror i våra skolor kommer kräva en del omprövning
av hur undervisning och lärande ser ut,
eftersom det finns en missuppfattning
att om vi ger elever spelrum kommer de köra över oss
och klassrum och middagsbord kommer övergå i totalt kaos.
Förväntar vi oss att ungdomar ska sitta tysta
och passivt ta emot kunskap från oss
kommer deras röster alltid kännas överväldigande.
Men om vi istället accepterar att lärande är rörigt ibland,
och att det krävs möjligheter att brainstorma, misslyckas
och försöka igen,
att våra ungdomar ogillar kaos och vill lära sig
när de kommer till skolan,
då kan vi utforma skolan
så att den gynnar den här typen av lärande.
Så gör mig en tjänst och blunda ett ögonblick,
och föreställ er skolor där lärare är tankepartners
som låter elever brottas med komplexa, svåra frågor
och inte nödvändigtvis ge dem de rätta svaren.
Och föreställ er skolor där eleverna väljer,
och vi litar på dem tillräckligt för det,
och vi låter dem uppleva konsekvenserna
av sina val.
Föreställ er skolor där vi låter eleverna vara människor,
med all röra och osäkerhet
som hör till det.
Vad ni än sett framför er,
är inte mytiskt,
inte orealistiskt idealistiskt,
för lärare över hela landet tänjer redan på gränserna
för hur undervisning och lärande kan se ut
och uppnår fantastiska resultat för sina ungdomar.
De testar detta i alla sorters skolor,
och det finns otaliga modeller för lärare som vill bli bättre
på att hjälpa eleverna lära sig på ett mer autentiskt,
engagerande och stärkande sätt.
Jag läste en bok nyligen,
som hette "The Students Are Watching"
skriven av Ted och Nancy Sizer,
och i den boken stod det att arbetet med utbildning
ofta beskrivs som en följd substantiv,
som respekt, ärlighet, integritet.
Och det stod att trots att dessa substantiv låter imponerande
misslyckas de ofta med att betyda något i praktiken.
Men verb, stod det, "är aktiva,
inte mindre krävande
utan kräver ett konstant engagemang.
Verb är inte strukturer, utan snarare motorer."
När jag läste det började jag fundera:
Hur gör vi rättvisa till en motor som driver vårt arbete som lärare?
Vad är verbformen av rättvisa?
Jag tror att vi kan finna svaret i Cornel Wests kända ord,
han sade "rättvisa är kärlek som det ser ut i det offentliga"
Och alla nördiga engelskalärare i publiken
vet att kärlek kan vara både ett substantiv och ett verb.
Skolan måste vara större.
Den måste betyda mer än "Jag lär ut mitt ämne".
Skolan måste handla om att lära människor
att förändra världen till det bättre.
Om vi tror det,
kommer undervisning alltid vara en politisk handling.
Vi får inte vara rädda för våra elevers kraft.
Deras kraft kommer hjälpa dem att göra morgondagen bättre.
Men innan de kan göra det,
måste vi ge dem chansen att öva idag.
Och den övningen borde börja i skolan.
Tack så mycket.
(Applåder)