Zame je socialna pravičnost preprost koncept.
Gre za predpostavko, da si vsi ljudje v družbi
zaslužijo pravične in enakopravne pravice, priložnosti in dostop do virov.
A postala je kontroverzna in nebulozna,
ker smo prenehali govoriti
o tem, kako prizadevanje za socialno pravičnost dejansko izgleda.
Izgleda lahko tako
ali tako.
Izgleda lahko tako
ali pa tako
ali pa, meni najljubše,
tako.
To so moji študentje
in ko me kdo prosi, naj govorim o svojem delu ali prioritetah kot učiteljica,
razložim, da verjamem, da je lahko izobraževanje orodje socialne pravičnosti.
A pred nekaj meseci sem se prijavila na Twitter - kot ponavadi -
in videla, da se je učiteljski kolega spustil v razpravo o tem prepričanju.
"Učitelji," je rekel, "ne bi smeli biti bojevniki za socialno pravičnost,
ker je namen izobraževanja izobraževati."
Svoj argument je končal z besedami:
"Jaz učim svoj predmet."
A jaz zavračam to poenostavitev,
ker učitelji ne učimo le predmetov,
ampak učimo ljudi.
Ko naši učenci stopijo v učilnico,
s seboj prinesejo svojo identiteto.
Vse, kar izkusijo v učilnicah, je povezano z zgodovinskim kontekstom
in če vztrajamo, da se izobraževanje dogaja v vakuumu,
delamo svojim učencem slabo uslugo.
Učimo jih, da izobrazba ni zares pomembna,
ker ni povezana s tem, kar se dogaja okoli njih.
In kaj se dogaja okoli njih?
No, recimo rasizem.
Rezultati implicitnega povezovalnega testa so pokazali,
da 88 odstotkov belcev goji podzavestne predsodke do črncev
in verjamejo, da so manj ineligentni, bolj leni in bolj nevarni kot belci.
In to je le en konkreten primer zahrbtnega učinka
zgodovinskega in sistemskega rasizma v naši državi.
Za več dokazov bi lahko pogledali podatke o zapornikih,
lahko bi pogledali statistiko policijskega nasilja nad temnopoltimi,
pomanjkanje priložnosti v izobraževanju.
Da, socialna pravičnost spada v naše šole.
Socialna pravičnost bi morala biti del misije vsake šole
in vsakega učitelja v Ameriki,
če hočemo, da bi bili "svoboda in pravičnost za vse" več kot le slogan,
ker so šole ključni kraj, kjer otroci postanejo aktivni državljani
in pridobijo spretnosti in orodja, ki jih potrebujejo, da spremenijo svet.
Katere so te spretnosti?
Prav, tu je skrivnost:
mnogo spretnosti, ki jih ljudje
potrebujejo, da sprovedejo spremembe, ki bodo vodile do pravice,
so že vdelane v delo šol.
Stvari, kot so reševanje problemov,
kritično mišljenje, sodelovanje, vztrajnost -
nič od tega ne bi smelo biti revolucionarno.
Skombinirajte to s sposobnostjo razumevanja zgodovine,
ne kot statične, objektivne zgodbe, s katero se vsi strinjamo,
ampak kot serijo povezanih dogodkov,
ki lahko imajo nešteto interpretacij.
Če se načrtno odločimo raziskovati zgodovino svojih učencev,
ne pa jo le poučevati,
jim pomagamo razumeti, da je zgodovino nenehna
in da je povezana s trenutnim gibanjem za pravičnost.
Pomagamo jim, da se vidijo kot potencialni igralci
znotraj žive zgodovine.
To so spretnosti, o katerih govorim,
ko rečem, da je lahko izobraževanje kraj,
kjer otrokom pomagamo učiti se delati za pravico.
A mogoče je razlog,
zakaj moj kritik na Twitterju ni maral moje ideje,
ta, da se ne strinja z mojo definicijo pravice.
Pošteno.
Mogoče se politično ne strinjava.
A stvar je taka:
naš cilj je učence spodbuditi, da izrazijo svoje mnenje,
ne pa, da jih prisilimo, da se strinjajo z nami.
Zato je v bistvu vseeno, ali se strinjava ali ne.
Kar je važno, je, da pomagava učencem govoriti o tem
drug z drugim.
To pomeni, da se kot odrasli
moramo naučiti, kako postati učinkoviti mediatorji
v aktivizmu svojih učencev.
Pomagati jim moramo naučiti se, kako voditi kočljive pogovore,
izpostaviti jih moramo različnim mnenjem
in jim pomagati, da vidijo,
kako se to, kar se učijo v šoli, povezuje z zunanjim svetom.
Tu je primer tega.
Vsako leto se moji učenci učijo o zgodovini apartheida v Južni Afriki
kot primer nepravičnosti.
Za tiste, ki ne veste - apartheid
je bil brutalno rasističen sistem
in vlada belcev v Južni Afriki je uvedla rasistične zakone,
da je zatirala temnopolte,
in če si se upiral tem zakonom, si tvegal zaporno kazen, nasilje ali smrt.
In po svetu so vlade drugih držav,
vključno z našo v ZDA,
kolebale, da bi sankcionirale Južno Afriko, ker ...
no ...
smo imeli korist od njihovih virov.
Tako je leta 1976 južnoafriška vlada sprejela zakon,
ki je zahteval, da se vsi študentje v Južni Afriki
učijo v afrikanščini,
ki je bila jezik belcev,
in mnogi črni Južnoafričani so ta jezik imenovali
jezik zatiralcev.
Tako ni presenetljivo, da so bili
temnopolti študentje ogorčeni nad tem zakonom.
Že tako so obiskovali ločene šole
s prenatrpanimi učilnicami,
primanjkljajem sredstev
in odkrito rasističnim predmetnikom,
zdaj pa so jim ukazali, da se učijo
v jeziku, ki ga niso govorili ne oni ne učitelji.
Tako je zjutraj 16. junija 1976
na tisoče otrok iz Soweta
šlo iz šol.
Mirno so marširali po ulicah in protestirali zakonu.
Na križišču so naleteli na policijo
in ko se učenci niso hoteli vrniti v šolo,
so policisti nanje naščuvali pse
in jih začeli streljati
in upor v Sowetu se je končal tragično.
Apartheid se je končal šele skoraj 20 let kasneje,
a aktivizem tistih otrok v Sowetu je globoko spremenil
pogled sveta na dogajanje v Južni Afriki.
Novinarske izpostave po vsem svetu so objavile to fotografijo
trinajstletnega Hectorja Pietersona,
ki je bil ena izmed prvih žrtev policije v Sowetu,
in postalo je skoraj nemogoče ignorirati brutalnost
režima apartheida.
V mesecih in letih, ki so sledili uporu v Sowetu,
je vedno več držav izvajalo politični in gospodarski pritisk
na južnoafriško vlado, naj konča apartheid,
in to predvsem zaradi aktivizma tistih otrok v Sowetu.
Zato se moji učenci vsako leto učijo o tem.
In vedno začnejo iskati primerjave
med tistimi otroki v Sowetu in seboj.
In začnejo se spraševati,
kakšne vrste politično moč in sposobnost odločanja imajo.
Vprašajo se, če bi obstajal razlog,
da bi žrtvovali svoje življenje,
da bi prihodnje generacije lahko živele v bolj pravičnem svetu.
In zame še bolj globoko, vsako leto
se vprašajo, če bodo odrasli kdaj prisluhnili njihovim glasovom.
Pred nekaj leti je
moj ravnatelj dobil anonimno elektronsko pismo od enega mojih učencev.
Obveščalo ga je, da naslednji dan
učenci načrtujejo zapustiti šolo.
To je bilo zaradi smrti Michaela Browna
v Fergusonu v Missouriju
in učenci so načrtovali, da se bodo pridružili protestu in pohodu
v podporo gibanju Črna življenja so pomembna.
V tistem trenutku
se je moral šolski kolektiv odločiti.
Bomo izrabili svojo avtoriteto in moč, da bomo poskusili učence kontrolirati
in jim preprečili odhod
ali pa jih bomo podprli,
ker so prakticirali principe socialne pravičnosti,
ki smo jih naučili do devetega razreda?
Naslednje jutro so učenci torej množično zapustili šolo
in se zbrali na trati.
Eden od starejših učencev je skočil na leseno mizo
in ponovil varnostna pričakovanja.
(smeh)
Mlajši učenci so to vzeli zelo resno.
Kot učitelji in zaposleni smo jim rekli:
"Prav, pazite se!"
in smo jih gledali, kako so odmarširali.
Otroci, ki so se odločili ostati, so preživeli popoldne v razredu.
Debatirali so o vrednosti protesta,
govorili so o zgodovini gibanja Črna življenja so pomembna
in imeli pouk kot načrtovano.
Tisti, ki so šli, pa so sodelovali v stavki učencev vsega mesta
in izrazili svoj skupni glas za pravičnost.
A ne glede na to, kje so se odločili preživeti popoldne,
so se naši otroci tistega dne naučili nekaj pomembnega.
Naučili so se, da jih bodo njihovi odrasli podprli,
tudi če jih bo skrbelo za njihovo varnost.
Naučili so se, da ne potrebujejo nas, da jim povemo, kako in kdaj
ali celo zakaj naj protestirajo.
Naučili so se, da so člani skupnosti mladih ljudi,
ki delijo vizijo pravičnejše družbe.
In naučili so se, da imajo v tej družbi moč.
Naučili so se, da dogodki, kot je upor v Sowetu,
niso pradavna zgodovina
in da se nujno ne končajo tragično.
In tako lahko izgleda izobraževanje kot orodje socialne pravičnosti.
In še nekaj:
naši otroci so pripravljeno za tako delo.
Leta 2015
so anketirali nove študente na univerzah
in 8,5 odstotka jih je reklo,
da obstaja zelo velika možnost, da bi sodelovali v protestu
v času svojega študija na univerzi.
To morda ne zveni zelo impresivno,
a pretehtajmo dejstvo,
da je to največja številka študentov od leta 1967.
In 75 odstotkov teh otrok
je reklo, da je pomoč drugim, ki imajo težave,
zanje zelo pomemben ali ključen cilj.
Ponovno, največje število tako mislečih po poznih 60. letih 20. stoletja.
Raziskave kažejo, da prizadevanje za pravičnost ne sledi le
grajenju tistih spretnosti, o katerih sem prej govorila,
gre tudi obratno.
Prizadevanje za pravičnost in aktivizem pomagata
učencem graditi spretnosti, kot sta vodenje in kritično mišljenje,
in se pozitivno povezujeta z njihovim političnim udejstvovanjem,
državljansko vključenostjo
in njihovo predanostjo skupnosti kasneje v življenju.
Z drugimi besedami,
študentje nam govorijo, da jim je socialna pravičnost pomembna,
in strokovnjaki nam pravijo, da pomaga učencem pri učenju.
Zdaj je na nas, da poslušamo,
in to morda ni lahko.
Leta 1976 je eden od otrok, ki so sodelovali pri uporu v Sowetu,
dejal, da je tisti dogodek predstavljal ločitev
med črnimi otroki in njihovimi družinami,
ker so njihove družine zrasle v apartheidu
in so vedele, kako nevarno je spregovoriti.
Želele so, da bi se otroci potuhnili in ostali varni.
Ko so naši otroci zagrozili, da bodo šli,
je bilo tudi veliko odraslih v skupnosti v konfliktu s seboj.
Nekatere nas je skrbelo, da lahko pride do nasilja.
Druge je skrbelo, da bodo odšli,
ne bodo pa zares vedeli, zakaj protestirajo.
Nekateri, med drugimi družine učencev,
so bili res jezni, da šola ni naredila več,
da bi preprečila, da bi šli.
In vsi ti strahovi odraslih, da bi bilo kaj narobe,
so smiselni.
A navkljub tem strahovom
moramo učencem pokazati, da jim bomo prisluhnili
in da imajo moč vplivati na spremembe.
Naša dolžnost je, da jih opremimo
z orodji in spretnostmi, ki jih potrebujejo,
da vztrajajo na pravičnejšem svetu,
in potem včasih, da se jim umaknemo
in jim dovolimo te spretnosti uporabiti za stvari, ki so jim pomembne.
Uresničitev te vizije bo zahtevala,
da smo fleksibilni,
in bo zahtevala, da smo kreativni.
Zahtevala bo, da smo dovolj pogumni,
da se spoprimemo z ljudmi, ki poskušajo utišati
ali delegitimizirati nasprotovanje.
In najtežje,
treba bo sprejeti dejstvo, da bomo včasih mi tisti,
proti kateriim se bodo učenci upirali.
(smeh)
Včasih nam bodo pokazali načine, na katere sistemi, ki smo jih ustvarili
ali s katerimi smo povezani,
prispevajo k neenakosti.
Neprijetno bo in boleče,
ko nas bodo silili, da podvomimo v svoje domneve in prepričanja.
Kaj pa, če spremenimo svoje razmišljanje o upiranju naših otrok?
Ko se naši otroci upirajo,
ko razsodno zavračajo naše ideje
ali načine, kako delujemo,
kaj če se odločimo to videti kot znak, da delamo prav
in da oni postajajo osvobojeni?
Vem, da bi bilo lažje,
če bi spretnosti kritičnega mišljenja manifestirali bolj konvencionalno,
v esejih ali standardiziranih testih.
Razumem,
a prikladnost in pravičnost ne gresta vedno z roko v roki.
In ko se naši otroci naučijo kritično razmišljati o svetu okoli sebe,
postanejo taki angažirani državljani,
ki prepoznajo in dvomijo v nepravičnost, ko jo vidijo,
in nekaj naredijo za to.
Sprejetje uporništva v šole bo zahtevalo ponoven razmislek
o tem, kako poučevanje in učenje izgledata,
ker obstaja napačna predstava,
da če damo učencem prosto pot, nas bodo pohodili
in v učilnicah in jedilnicah se bo razvil popoln kaos.
Če pričakujemo, da bodo otroci tiho in pasivno od nas sprejemali znanje,
se bodo njihovi glasovi vedno zdeli neobvladljivi.
Če pa namesto tega raje sprejmemo, da je učenje včasih neprijetno,
da zahteva priložnosti za prebliske in zablode
in za nove poskuse,
da naši otroci ne marajo kaosa in se želijo učiti,
ko pridejo v šolo,
potem bomo lahko prestrukturirali šole, da bodo omogočale tovrstno učenje.
Naredite mi torej uslugo in za trenutek zaprite oči.
Predstavljajte si šolo, kjer učitelje vidimo kot na patnerje,
ki dovolijo učencem spopasti se s kompleksnimi, težkimi temami
in jim ne dajo nujno pravih odgovorov.
Predstavljajte si šole, kjer dovolimo učencem, da sami izbirajo,
dovolj jim zaupamo za to
in jim pustimo, da izkusijo posledice svoje izbire.
Predstavljajte si šole, kjer dovolimo učencem biti ljudje
z vso zmedo in negotovostjo,
ki pride zraven.
Kar koli ste si pravkar predstavljali,
ni mit,
ni neresnični idealizem,
ker učitelji po vsej državi že premikajo meje tega,
kako naj poučevanje in učenje izgleda,
in to z neverjetnimi rezultati za otroke.
To počnejo v vseh vrstah šol
in obstaja nešteto modelov za učitelje, ki želijo bolje
pomagati učencem se učiti na način, ki je bolj avtentičen
in privlačen in ki opolnomoča.
Pred kratkim sem brala knjigo
z naslovom Učenci gledajo
avtorjev Teda in Nancy Sizer,
ki pravita, da se delo v izobraževanju pogosto
opisuje s celo vrsto samostalnikov,
npr. spoštovanje, poštenje, integriteta.
Pravita tudi, da ti samostalniki zvenijo zelo veličastno,
a pogosto v praksi nič ne pomenijo.
Glagoli, pravita, pa so "... aktivni,
nič manj naporni,
zahtevajo pa nenehno dejavnost.
Glagoli niso strukture, ampak stroji, ki poganjajo."
Ko sem to brala, sem razmišljala:
Kako pravičnost spremenimo v stroj, ki poganja naše delo kot učitelji?
Kaka je glagolska oblika pravičnosti?
Mislim, da lahko odgovor najdemo v slavnih besedah Cornela Westa:
"Pravičnost je, kako ljubezen izgleda v javnosti."
In vsi moji zagnani učitelji v publiki
vedo, da je lahko ljubezen samostalnik ali glagol.
Šola mora biti večja.
Pomeniti mora več kot le: "Učim svoj predmet."
Šola mora biti poučevanje ljudi,
kako spremeniti svet na bolje.
Če to verjamemo,
bo poučevanje vedno politično dejanje.
Ne moremo se bati moči učencev.
Njihova moč jim bo pomagala polepšati jutrišnji dan.
A preden lahko to storijo,
jim moramo dati priložnost, da vadijo danes.
In ta vaja bi se morala začeti v naših šolah.
Hvala lepa.
(aplavz)