A társadalmi igazságosság számomra egyszerű fogalom.
Annak az eszméje, hogy a társadalom minden tagja
tisztességes, egyenlő jogokat, lehetőséget és hozzájutást érdemel az erőforrásokhoz.
De ez ellentmondásossá és ködössé válik,
mert már nem hozzuk szóba,
mit jelent dolgozni a társadalmi igazságosságért.
A társadalmi igazságosságért dolgozni lehet ilyen...
vagy ilyen.
Ilyen is lehet...
vagy pedig ilyen,...
de a kedvencem...
ilyen is lehet.
Azok ott a diákjaim,
s amikor arra kérnek, fogalmazzam meg tanári munkám lényegét,
elmondom, hogy hitem szerint az oktatás lehet a társadalmi igazságosság eszköze.
De pár hónapja rámentem a Twitterre – ahogy szoktam –,
s észrevettem, hogy egyik tanár nem ért egyet a nézetemmel.
"Tanárok ne küzdjenek a társadalmi igazságosságért – írja –,
mert az oktatás célja az oktatás."
Fejtegetését ezzel zárta:
"A tantárgyamat tanítom."
De én elutasítom ezt a leegyszerűsítést,
mert nem csak tantárgyakat tanítanak a tanárok:
mi embereket tanítunk.
Diákjaink az osztályterembe lépve
személyiségüket is magukkal hozzák.
Amit tantermeinkben tapasztalnak, azt történelmi kötelékek fogják össze,
és ha amellett tartunk ki, hogy az oktatás légüres térben történjék,
rossz szolgálatot teszünk diákjainknak.
Azt tanítjuk nekik, hogy a tanítás valójában nem számít,
mert ami köröttük zajlik, ahhoz semmi köze.
Mi zajlik köröttük?
Először is, rasszizmus.
Az implicit asszociációs teszt kimutatta,
a fehérek 88%-a tudat alatti előítéletet táplál a feketékkel szemben,
kevésbé intelligensnek, veszélyesebbnek és lustábbnak tartva őket a fehéreknél.
Ez csak egy konkrét példa hazánk történelmi és rendszerszerű rasszizmusának
aljas hatásai közül.
Több bizonyítékként nézzük meg a börtönbüntetési arányokat!
Vagy vegyük a feketék elleni rendőrségi erőszak adatait!
Vagy az oktatási lehetőségek közt tátongó szakadékot!
Igen, a társadalmi igazságosság hozzátartozik iskoláinkhoz.
A társadalmi igazságosság legyen
minden amerikai iskola és tanár küldetése,
hogy a "szabadságot és igazságot mindenkinek" több legyen mint lózung,
mert az iskolák fontos helyek a gyerekek tevékeny polgárokká válásában,
a világ megváltoztatásához szükséges készségek és eszközök tárhelye.
Mik ezek a készségek?
Elárulom a titkot:
a készségek java,
amelyek az igazságossághoz vezető változások összehangolásához kellenek,
már megvannak az iskolák tevékenységében.
A problémamegoldás,
a kritikus gondolkodás, együttműködés, állhatatosság
egyike sem számít önmagában forradalmian újnak.
Vegyük hozzá a történelem megértésének képességét.
Nem mint statikus és objektív narratíváét, amellyel mindannyiunk egyetért,
hanem mint összefüggő eseményeket,
amelyekről számtalan értelmezés létezhet.
Ha szándékosan fölfedeztetjük diákjainkkal a történelmet,
semmint csupán megtanítjuk,
azzal megértetjük, hogy a történelem zajló folyamat,
és összefügg az igazságosságért jelenleg küzdő mozgalmakkal.
Ez hozzásegíti őket,
hogy az élő történelem lehetséges szereplőinek lássák magukat.
E képességekről beszélek,
amikor arra utalok, hogy az oktatás segíthet a gyerekeknek megtanulniuk,
hogyan dolgozzanak az igazságosságért.
Ám lehet, hogy Twitteres bírálóm
azért nem ért egyet a gondolatommal,
mert az igazságosság meghatározásával nem ért egyet.
Ez tisztességes.
Talán politikailag nem értünk egyet.
De a lényeg,
hogy önálló véleményük kifejezésére bátorítsuk a hallgatókat,
ne erőszakoljuk rájuk a miénket.
Ezért nincs jelentősége, hogy mi ketten egyezünk-e.
Annak van jelentősége, hogy elősegítjük,
hogy a diákok szóba álljanak egymással.
Ez azt jelenti, hogy felnőttként meg kell tanulnunk,
miként segítsük hatékonyan elő,
hogy diákjaink tevékenyek legyenek.
Segítenünk kellett nekik elsajátítani, hogyan beszélgessenek ügyesen,
eltérő véleményeknek tesszük ki őket,
és meg kell nekik tanítanunk,
az iskolában hallottak az életben miként alkalmazhatók.
Íme egy példa.
Hallgatóim minden évben tanulmányozzák a dél-afrikai apartheid történetét
mint az igazságtalanság esettanulmányát.
Ha valaki nem tudná,
az apartheid brutális, rasszista rendszer volt.
A dél-afrikai fehérek vezette hatalom rasszista, elnyomó törvényeket
kényszerített a színes bőrűekre,
és aki szembeszegült, börtönnek, erőszaknak vagy halálnak tette ki magát.
A világ kormányai,
beleértve a miénket itt az USA-ban,
haboztak szankciókat életbe léptetni Dél-Afrika ellen,...
mivel...
hasznot húztunk a nyersanyagforrásaiból.
1976-ban a dél-afrikai hatalom új törvényt fogadott el,
amely úgy rendelkezett, hogy minden dél-afrikai diák
afrikaans nyelven köteles tanulni,
amely a fehérek nyelve volt,
és sok színes dél-afrikai számára
az az elnyomók nyelvének számított.
Nem meglepő,
hogy a színes bőrű diákokat fölháborította a törvény.
Már volt részük zsúfolt osztálytermű
szegregált iskolákban,
rossz felszerelésben
és kifejezetten rasszista tantervben.
Most pedig azt kapták, hogy olyan nyelven tanuljanak,
melyet sem ők, sem tanáraik nem beszélnek.
1976. június 16-a reggelén
Soweto városból
ezernyi iskolás srác vonult föl.
Békésen meneteltek a városon át a törvény ellen tiltakozva.
Az egyik kereszteződésben a rendőrségbe ütköztek,
és amikor nem voltak hajlandók visszafordulni,
a rendőrök kutyákat uszítottak rájuk...
és tüzet nyitottak rájuk...
s a sowetói lázadás tragédiába torkollott.
Az apartheid még majdnem 20 évig tartott,
de a srácok tette gyökeresen megváltoztatta,
ahogy a világ vélekedett a dél-afrikai eseményekről.
A világ hírügynökségei közzétették
a 13 éves Hector Pieterson e fotóját;
az elsők között volt, akit rendőrök öltek meg Sowetóban.
Ezek után majdhogynem lehetetlen volt szemet hunyni
az apartheid rendszer brutalitása fölött.
A sowetói lázadást követő hónapokban és években
mind több állam fejtett ki politikai és gazdasági nyomást
a dél-afrikai kormányra az apartheid beszüntetése végett.
Ez a sowetói srácok tevékenységének volt főként köszönhető.
Diákjaim minden évben tanulnak róluk.
Mindenki kivétel nélkül párhuzamot von
a sowetói srácok és maga között.
Fölteszik maguknak a kérdést:
milyen politikai hatalmuk van?
Fölteszik maguknak a kérdést: mikor lesz elég ok,
hogy életüket tegyék kockára azért,
hogy a jövő nemzedéke igazságosabb világban élhessen.
Számomra legfontosabb, hogy minden egyes évben
fölteszik maguknak a kérdést: a felnőttek vajon mikor figyelnek végre rájuk?
Néhány éve
igazgatóm névtelen ímélt kapott egyik diákunktól.
Azt közölte, hogy a következő nap
kivonulást terveznek a diákok.
Ez Michael Brown
Fergusonban történt halála után volt.
A diákok csatlakozni akartak
a Fekete Életek Számítanak mozgalmat támogató sztrájkhoz és felvonuláshoz.
Az iskola tantestülete
ekkor döntés elé került.
Latba vetjük-e tekintélyünket és erőnket, és megpróbáljuk megfékezni diákjainkat,
és meggátoljuk távozásukat,
vagy támogatjuk őket,
minthogy a gyakorlatba ültetik át a társadalmi igazságosság eszméjét,
amiről tőlünk tanultak kilencedikes koruk óta?
Másnap reggel minden gyerek elhagyta az iskolát,
és a pázsiton gyülekezett.
Az egyik felsősünk egy kerti asztalra szökkent,
és végigvette a biztonsági elvárásokat.
(Nevetés)
A kicsik nagyon komolyan vették.
A tanárok és a személyzet figyelmeztette őket:
"Ügyeljetek a biztonságotokra!"
Figyeltük az elvonulásukat.
Akik az iskolában maradtak, osztályban töltötték a délutánt.
Arról vitatkoztak, érdemes-e tiltakozni,
a Fekete Életek Számítanak mozgalom történetéről beszélgettek,
és folyt az órarend szerinti tanítás.
Akik a felvonulást választották, részt vettek a városi diáksztrájkban,
és együtt léptek föl az igazságért.
Nem számít, hol töltötték a délutánjukat,
aznap diákjaink értékes leckét tanultak.
Megtanulták, hogy a köröttük lévő felnőttek támogatják őket,
még ha nyugtalankodnak is a biztonságuk miatt.
Megtanulták, hogy mi nem kellünk hozzá, hogy tudják: miként, hol
és miért tiltakozzanak.
Megtanulták, hogy fiatalok közösségébe tartoznak,
melynek közösek az egyenlőbb társadalomról alkotott látomásai,
és megtanulták, hogy megvan a társadalomban a hatalmuk.
Megtanulták, hogy a sowetói felkeléshez hasonló események
nem a régmúlt történelméhez tartoznak,
és nem kell tragikusan végződniük.
Így néz ki az oktatás mint a társadalmi igazságosságért vívott harc eszköze.
Az a lényeg,
hogy fiataljaink vállalják ezt a munkát.
2015-ben
főiskolai elsősöknél végzett kutatásokból
az derült ki, hogy 8,5%-uk közölte:
"nagy eséllyel" fognak részt venni tiltakozásban
főiskolai időszakuk idején.
Ez nem valami lenyűgöző,
de vegyük figyelembe,
hogy 1967 óta most mondták ezt a legtöbben.
A diákok 75%-a elmondta,
hogy "igen fontos" vagy "lényeges" cél életükben
nehéz helyzetben lévő embereken segíteni.
Ismétlem: a 60-as évek vége óta most mondták a legtöbben.
Kutatások tanúsága szerint az igazságosságért vívott küzdelem
nemcsak a korábban említett készségeket fejleszti,
hanem másik irányban is működik.
Az igazságosságért küzdeni, e tevékenységgel foglalkozni elősegíti,
hogy a diákok vezetői készsége és kritikai gondolkodása is fejlődjék,
és ez előnyösen hat a politikában
és a civil tevékenységben való részvételükre,
továbbá a későbbiekben közösségükhöz való kötődésükre is.
Más szavakkal:
a diákok elmondják, hogy számít nekik a társadalmi igazságosság,
a kutatók pedig elmondják, hogy az segíti a diákok tanulását.
Most már rajtunk áll, hogy figyeljünk rájuk,
bár ez néha nem könnyű.
A sowetói lázadásban részt vett egyik gyerek 1976-ban elmondta,
hogy az esemény válaszutat jelentett
a fekete gyerekek és családjuk számára,
mert az apartheid idején felnőtt családok
tudatában voltak a kiállás veszélyeinek.
Szerették volna, ha gyerekeik biztonságban meghúzzák magukat.
Mikor gyerekeink sztrájkkal fenyegetőztek,
sok felnőtt összekapott velük.
Némelyikünk attól tartott, hogy erőszakba keveredhetnek.
Másokat az aggasztotta,
hogy a sztrájkolóknak fogalmuk sem lesz róla, miért tiltakoznak.
Mások, beleértve néhány diák családját,
azon háborodtak föl, amiért az iskola nem tett többet,
hogy meggátolja kivonulásukat.
A felnőttek félelme, hogy a dolgok rosszra fordulhatnak,
nagyon is indokolt volt.
De a félelmek dacára
be kellett bizonyítanunk diákjainknak, hogy figyelni fogunk rájuk,
és igenis megvan az erejük változás kiváltására.
A mi felelősségünk, hogy diákjainkat fölvértezzük
méltányosabb világ megteremtéséhez szükséges eszközökkel
és készségekkel,
néha pedig elálljunk az útjukból,
hadd alkalmazzák készségeiket a nekik lényeges ügyekben.
E látomás jegyében élve
rugalmasnak kell lennünk,
és szükség lesz találékonyságunkra.
Elég bátraknak kell majd lennünk,
hogy szembeszálljunk azokkal, akik el akarják hallgattatni
vagy törvénytelennek minősíteni az eltérő véleményeket.
A legnehezebb:
el kell fogadnunk, hogy a diákjaink
olykor-olykor ellenünk fognak lázadozni.
(Nevetés)
Néha olyan módokat fognak javasolni, amelyek az általunk teremtett rendszer
vagy amelyben bűnrészesek vagyunk,
további egyenlőtlenségéhez járul hozzá.
Kínos és fájdalmas lehet,
ha önnön feltevéseink és hiedelmeink kétségbe vonására késztetnek bennünket.
De tán meg kéne változtatnunk gyerekeink lázadásáról való vélekedésünket.
Mikor lázadnak,
amikor megfontoltan berzenkednek gondolkodásmódunk
vagy módszereink ellen,
azt miért nem a helyes cselekvésünk jeleként értékeljük,
s annak, hogy a gyerekek szabadokká válnak?
Tudom, hogy egyszerűbb lenne,
ha a kritikus gondolkodással kapcsolatos készségeiket alkalmasabban csillogtatnák:
dolgozataikban, standardizált vizsgáikon –
értem én , –
ám a megfelelés és az igazságosság ritkán járnak kézen fogva.
Mikor a környezetükről való kritikus gondolkodást tanulják,
egyre inkább bekapcsolódnak a társadalom életébe.
Az ilyen polgárok fölismerik és megkérdőjelezik az igazságtalanságot,
és tesznek is ellene.
Ha iskoláinkban örömmel látjuk a lázadást, az némi újragondolkodással jár
a tanítás és a tanulás milyenségéről,
hiszen van olyan téves értelmezés,
hogy ha szabadjára engedjük a diákokat, akkor majd a fejünkre nőnek,
és mind az osztályterem, mind az ebédlő teljes káoszba fordul.
Ha arra számítunk, a diákok hátratett kézzel fogadják tőlünk a tudást,
hangjuk mindig kezelhetetlennek fog tűnni.
De ha elfogadjuk, hogy néha igencsak zűrös a tanulás,
az viszont ötletelési, tévedési
és próbálkozási lehetőséget igényel,
hogy gyerekeink idegenkedjenek a zűrzavartól,
mikor iskolába lépnek.
Ekkor olyan iskolákat létesíthetünk, amelyek megadhatják az effajta tanulást.
Kérem, hunyják be szemüket egy picit,
és képzeljenek el olyan iskolát, ahol a tanárok partnerek,
hagyják, hogy a diákok összetett, nehéz kérdésekkel birkózzanak,
és egyáltalán nem biztos, hogy helyes válaszokat adnak nekik.
Képzeljenek el olyan iskolát, ahol hagyjuk dönteni a diákokat,
és eléggé megbízunk bennük ehhez,
és hagyjuk, hogy tapasztalják meg döntésük következményeit.
Képzeljenek el olyan iskolát, ahol hagyjuk őket embernek lenni,
minden kuszaság, bizonytalanság ellenére,
mert ez együtt jár ezzel.
Amit most elképzeltek,
ez nem képzelgés,
nem realitást nélkülöző idealista álom,
mert az egész országban már feszegetik a határokat a tanárok arról,
hogy milyen legyen a tanítás és a tanulás.
A diákok elképesztő eredményeket mutatnak.
Ez mindenféle iskolára igaz,
és számtalan tanári modell létezik a jobbítani akaróknak,
akik hozzásegítik a diákokat, hogy a tanulásuk hiteles,
aktív és felelősségteljes legyen.
Nemrég olvastam
"A diákok élénken figyelnek" c. könyvet,
szerzői Ted és Nancy Sizer.
A könyvben az áll,
hogy az oktatási munkát gyakran főnevek sorozatával írják le,
pl.: tisztelet, becsület, integritás.
Szerintük a főnevek igazán lenyűgözők,
de a gyakorlatban aligha jelentenek valamit.
De az igék – mondják –
"aktívak, nem kevésbé igényesek,
de állandó gondoskodást igényelnek.
Az igék nem struktúrák, hanem inkább motorok."
Amikor ezt olvastam, elcsodálkoztam:
Hogy alakítsuk tanári munkánk motorjává az igazságosságot?
Milyen az igazságosság igealakja?
A választ talán Cornel West híres mondásában találjuk:
"az igazságosság az, ahogy a szeretet a nyilvánosságban kinéz."
Minden tökfej tanár tudja,
hogy a szeretet szó az angolban főnév és ige is lehet.
Az iskolának többnek kell lennie,
hogy többet jelentsen, mint a "tanítom a tantárgyam".
Az iskola feladata tanítani
a világ jobbításának képességét.
Ha hiszünk benne,
a tanítás mindig politikai tett lesz.
Nem félhetünk diákjaink erejétől.
Erejük lesz segítségükre a holnap jobbításában.
De mielőtt erre keríthetnének sort,
ma kell esélyt kapniuk a gyakorlásra.
A gyakorlásnak pedig iskoláinkban kell kezdődnie.
Köszönöm szépen.
(Taps) (Ujjongás)