עבורי, צדק חברתי הוא מושג פשוט.
זהו הרעיון לפיו לכל האנשים בחברה
מגיעות זכויות, הזדמנויות וגישות למשאבים שוויוניים והוגנים.
אבל זה נהפך לשנוי במחלוקת ומעורפל,
מפני שהפסקנו לדבר
על הצורה שבה נראית עבודה על צדק חברתי.
עבודה על צדק חברתי נראית כך...
או כך.
היא יכולה להיראות כך...
או שהיא יכולה להיראות כך...
או המועדף עליי...
היא יכולה להיראות כך.
אלו התלמידים שלי,
וכל פעם כשמבקשים ממני לתאר את העבודה או את סדר העדיפויות שלי כמורה,
אני מסבירה שאני מאמינה שחינוך יכול להיות כלי לצדק חברתי.
אבל לפני כמה חודשים, התחברתי לטוויטר, כמו שאני תמיד עושה,
וראיתי שלמורה עמית יש הערה על האמונה הזו.
הוא אמר,"אסור למורים להיות לוחמי צדק חברתי,
כיוון שמטרת החינוך היא לחנך."
והוא סיים את טענתו כך,
"אני מלמד את המקצוע שלי."
אבל אני דוחה את ההפשטה הזו,
מפני שמורים לא רק מלמדים מקצועות,
אנחנו מלמדים אנשים.
כאשר התלמידים שלנו נכנסים לכיתות,
הם מביאים את הזהויות שלהם איתם.
כל מה שהם חווים בכיתות שלנו קשור להקשר היסטורי,
כך שאם אנו מתעקשים שחינוך קורה בתוך ואקום,
אנחנו עושים עוול לתלמידים שלנו.
אנו מלמדים אותם שחינוך לא באמת חשוב,
מפני שזה לא רלבנטי למה שקורה מסביבם.
ומה קורה מסביבם?
טוב, גזענות למשל.
על פי תוצאות מבחן האסוציאציות החבויות,
88 אחוזים מהאנשים הלבנים טיפחו דעות קדומות נגד אנשים שחורים,
ומאמינים כי הם פחות אינטליגנטים, עצלנים יותר ומסוכנים יותר מאשר הלבנים.
וזוהי רק דוגמה אחת מוחשית להשפעות הזדוניות
של גזענות היסטורית ושיטתית במדינתנו.
כדי לקבל הוכחה נוספת, אנו יכולים להסתכל בשיעורי הכליאה;
אנו יכולים להסתכל בסטטיסטיקות על אלימות משטרתית נגד השחורים;
נוכל לבדוק את פער ההזדמנויות בחינוך -
אז כן, מקומו של הצדק החברתי הוא בבית ספרנו.
צדק חברתי צריך להיות חלק מהשליחות של כל בית ספר
ושל כל מורה באמריקה,
אם אנחנו רוצים ש"חירות וצדק לכל" יהיה יותר מסלוגן.
מפני שבתי ספר הם מקומות מכריעים שבהם ילדים יכולים להפוך לאזרחים פעילים
וילמדו את הכישורים ואת הכלים שהם צריכים כדי לשנות את העולם.
אז מה הם הכישורים הללו?
בסדר, אספר לכם סוד:
רבים מהכישורים שאנשים צריכים
כדי לארגן את סוגי השינוי שיובילו לצדק
כבר נבנים בתוך עבודתם של בתי הספר.
דברים כמו פתרון בעיות,
חשיבה ביקורתית, שיתוף פעולה, התמדה -
אף אחד מהם לא צריך להיות מהפכני בנפרד.
תשלבו את זה עם היכולת להבין היסטוריה
לא כמקרה קבוע אחד וכסיפור אובייקטיבי שעליו כולנו מסכימים,
אלא כסדרה של אירועים משולבים
שעליהם יכולות להיות אינספור פרשנויות.
אם אנחנו בוחרים במכוון לחקור את ההיסטוריה עם התלמידים שלנו
במקום רק ללמד אותם,
אנחנו עוזרים להם להבין שהיסטוריה היא מתמשכת
ושהיא קשורה לתנועות העכשוויות לצדק.
ואנחנו עוזרים להם לראות את עצמם כשחקנים פוטנציאליים
בתוך ההיסטוריה החיה.
אז אלו הכישורים שעליהם אני מדברת
כאשר אני אומרת שחינוך יכול להיות מקום
שיעזור לילדים ללמוד איך לעבוד עבור צדק.
אבל אולי הסיבה
שהמבקר שלי בטוויטר לא היה מרוצה מהרעיון הזה
היא מכיוון שהוא לא מסכים עם ההגדרה שלי לצדק.
הוגן למדי.
אולי אין בינינו הסכמה מבחינה פוליטית.
אבל הנה העניין:
המטרה שלנו היא לעודד תלמידים לנסח את הדעות שלהם,
לא לכפות עליהם להסכים איתנו,
כך שזה לא באמת משנה אם אנחנו מסכימים.
מה שמשנה הוא שאנחנו עוזרים לתלמידים לנהל שיחות כאלו
אחד עם השני.
וזה אומר שכבוגרים,
אנחנו צריכים ללמוד איך להיות מדריכים יעילים
של האקטיביזם של התלמידים שלנו.
אנחנו חייבים לעזור להם ללמוד איך לקיים שיחות בעייתיות,
אנחנו חייבים לחשוף אותם לדעות שונות,
ואנחנו חייבים לעזור להם לראות
כיצד מה שהם לומדים בבית הספר מתחבר לעולם שבחוץ.
אז הנה דוגמה לכך.
כל שנה, התלמידים שלי לומדים את ההיסטוריה של האפרטהייד בדרום אפריקה
כחקר מקרה על אי צדק.
לאלו מכם שלא יודעים,
אפרטהייד היתה שיטה גזענית ואלימה,
שבה הממשלה בדרום אפריקה, בשלטון הלבנים, הטילה חוקים גזעניים
כדי לדכא אנשים שחורים,
ואם התנגדתם לחוקים הללו, הסתכנתם במאסר, באלימות או במוות.
ומסביב לעולם, ממשלות של מדינות אחרות,
כולל שלנו בארה"ב,
היססו במתן סנקציות לדרום אפריקה, בגלל ...
טוב ...
הרווחנו מהמשאבים של המדינה.
בשנת 1976, הממשלה בדרום אפריקה העבירה חוק חדש
שדרש מכל התלמידים בדרום אפריקה
ללמוד את השפה אפריקאנס,
שהייתה שפה לבנה,
והרבה שחורים מדרום אפריקה התייחסו לשפה הזו
כשפתו של המדכא.
באופן לא מפתיע,
תלמידים שחורים זעמו על חוק זה.
הם כבר למדו בבתי ספר מופרדים
עם כיתות צפופות,
מחסור במשאבים
ותכנית לימודים גזענית,
ועכשיו אמרו להם ללמוד
בשפה שגם הם וגם המורים שלהם לא דיברו ביומיום.
אז בבוקר של ה16 ביוני, 1976,
אלפי ילדים מהעיירה סווטו
יצאו מבתי הספר.
והם צעדו בשקט לאורך הרחובות כדי למחות על החוק.
בצומת, הם נתקלו במשטרה,
וכשהילדים סירבו לחזור בחזרה,
השוטרים שיסו בהם כלבים,
ואז הם התחילו לירות,
וההתקוממות בסווטו הסתיימה בטרגדיה.
האפרטהייד עצמו הסתיים רק 20 שנה מאוחר יותר,
אבל האקטיביזם של הילדים האלו בסווטו שינה בצורה עמוקה
את הדרך שבה העולם ראה את מה שקרה בדרום אפריקה.
ערוצי חדשות מסביב לעולם פרסמו את התמונה
של הקטור פיטרסון בן ה13,
שהיה אחד האנשים הראשונים שנהרגו ע"י המשטרה בסווטו,
וזה הפך לכמעט בלתי אפשרי להתעלם מהאכזריות
של משטר האפרטהייד.
בחודשים ובשנים לאחר ההתקוממות בסווטו,
יותר ויותר מדינות הפעילו לחץ פוליטי וכלכלי
על ממשלת דרום אפריקה שתסיים את האפרטהייד,
וזה היה בעיקר הודות לאקטיביזם של הילדים הללו בסווטו.
אז בכל שנה הילדים שלי לומדים על זה.
ובאופן קבוע הם מתחילים ליצור חיבורים
בין הילדים הללו בסווטו ולעצמם.
והם מתחילים לשאול את עצמם
איזה סוג של כוח פוליטי ויכולת פעולה יש להם.
הם שואלים את עצמם האם אי פעם תהיה סיבה
שהם יסכנו את חייהם
כך שדור עתידי יוכל לחיות בעולם הוגן יותר.
והכי עמוק עבורי, בכל שנה,
הם שואלים את עצמם האם המבוגרים אי פעם יקשיבו לקולות שלהם.
לפני כמה שנים,
המנהל שלי קיבל אימייל אנונימי מאחד התלמידים שלנו.
הוא הודיע לו שביום למחרת,
התלמידים מתכננים לצאת מבית הספר.
זה היה בעקבות מותו של מייקל בראון
בפרגוסון, מיזורי,
והתלמידים תכננו להצטרף למחאה ולצעדה
בתמיכה בתנועת "חיי שחורים חשובים".
אז בנקודה זו,
צוות בית הספר היה צריך לקבל החלטה.
האם נשתמש בסמכות ובכוח שלנו כדי לנסות לשלוט על התלמידים
ולמנוע מהם לעזוב,
או שנתמוך בהם
כשהם מיישמים את עקרונות הצדק החברתי
שלימדנו אותם מאז כיתה ט'?
אז בבוקר למחרת, הילדים עזבו את ביה"ס בהמוניהם
והם התאספו על הדשא.
ואחד מתלמידי כיתה י"ב קפץ על שולחן פיקניק
ועבר על הוראות הבטיחות.
(צחוק)
והילדים הצעירים יותר לקחו את זה מאוד ברצינות.
וכמורים וכצוות אמרנו להם,
"בסדר, תהיו זהירים,"
וצפינו בזמן שהם צעדו.
הילדים שבחרו להישאר בילו את אחר הצהריים בכיתה.
הם דנו בערכים של מחאה,
הם דיברו על ההיסטוריה של תנועת "חיי שחורים חשובים",
והם המשיכו במערכת השעות כפי שתוכנן.
ואלו שבחרו לעזוב השתתפו בהפגנה של תלמידים ברחבי העיר
והרימו את קולם הקולקטיבי עבור צדק.
אבל לא משנה איפה הם בחרו לבלות את אחר הצהריים שלהם,
הילדים שלנו למדו שיעורים חשובים באותו היום.
הם למדו שהמבוגרים בחייהם יתמכו בהם
גם כשאנו דואגים לביטחונם.
והם למדו שהם לא צריכים שנגיד להם איך ומתי
או אפילו למה למחות.
הם למדו שהם חברים בקהילה של אנשים צעירים
עם חזון משותף לחברה שוויונית יותר,
והם למדו שיש להם כוח בתוך החברה.
הם למדו שאירועים כמו ההתקוממות בסווטו
הם לא היסטוריה עתיקה,
וזה לא חייב להסתיים בטרגדיה.
וכך נראה חינוך ככלי לצדק חברתי.
והנה העניין:
הילדים שלנו מוכנים לעבודה מסוג זה.
כך שב2015,
בוגרי תיכון ענו על סקר,
ו8.5 אחוזים מהם ענו
שהיה "סיכוי טוב מאוד" שהם ישתתפו במחאה
במהלך זמנם באקדמיה.
לא בטוח שזה מרשים כל כך,
אבל תשקלו את העובדה
כי זו קבוצת התלמידים הכי גדולה שאמרה דבר כזה משנת 1967.
ו75 אחוזים מהילדים האלו
אמרו שעזרה לאנשים אחרים החווים קושי
היה מטרה "מאוד חשובה" או "חיונית" עבורם.
שוב, מספר האנשים הגבוה ביותר שאמר את זה מאז שנות ה60 המאוחרות.
ומחקר הראה לנו שפעילות למען הצדק לא רק מגיעה
מבניית הכישורים שדיברתי עליהם לפני כן -
זה קורה גם להיפך.
אז עבודה למען צדק, לקיחת חלק באקטיביזם,
עוזרת לתלמידים לבנות כישורים כמו מנהיגות וחשיבה ביקורתית,
וזה תואם בצורה חיובית עם ההשתתפות הפוליטית שלהם
והמעורבות האזרחית שלהם
והמחויבות שלהם לקהילות שלהם בשלב מאוחר יותר בחיים.
אז במילים אחרות,
תלמידים אומרים לנו שצדק חברתי חשוב להם
והחוקרים אומרים לנו שזה עוזר לתלמידים ללמוד.
אז עכשיו זה הזמן שלנו להקשיב,
וזה אולי לא יהיה קל.
ב1976, אחד התלמידים שהשתתף בהתקוממות בסווטו,
אמר שהאירוע ייצג "גירושים"
בין הילדים השחורים למשפחותיהם,
כיוון שמשפחותיהם גדלו תחת אפרטהייד,
והם ידעו כמה זה מסוכן לדבר.
הם רצו שילדיהם ישמרו על פרופיל נמוך ויהיו בטוחים.
וכשהילדים שלנו איימו לצאת החוצה,
הרבה מבוגרים בקהילה היו בקונפליקט, גם.
חלקנו דאגנו שהם ייתקלו באלימות.
אנשים אחרים דאגו שהם יצאו החוצה
אבל הם לא ממש ידעו למה הם מוחים.
וכמה מהם, כולל משפחות התלמידים,
כעסו מאוד שביה"ס לא עשה יותר
כדי למנוע מהם לעזוב.
וכל הפחדים הללו שיש למבוגרים על לעשות טעויות בדברים האלה -
כל הפחדים הללו הגיוניים לחלוטין.
אבל למרות הפחדים הללו,
אנחנו חייבים להוכיח לתלמידים שלנו שנקשיב לקולות שלהם
ושיש להם את הכוח להשפיע על שינוי.
זוהי האחריות שלנו לצייד את התלמידים שלנו
עם הכלים ועם הכישורים שהם צריכים
כדי להתעקש על עולם שוויוני יותר
ואז לפעמים, לפנות להם את הדרך,
ולתת להם ליישם את הכישורים האלו על דברים שאכפת להם מהם.
מימוש חזון זה ידרוש
שנהיה גמישים,
וזה ידרוש שנהיה יצירתיים.
זה ידרוש שנהיה אמיצים מספיק
לעמוד בפני אנשים המנסים להשתיק
או לפגוע בקולות מתנגדים.
והכי קשה,
זה ידרוש לקבל את העובדה שלפעמים אנחנו נהיה אלה
שהתלמידים שלנו ימרדו נגדם.
(צחוק)
לפעמים הם יציינו דרכים שבהן השיטות שיצרנו,
או שבהן אנו שותפים,
תורמים לאי שוויוניות.
זה יהיה לא נוח וזה יהיה כואב
כשהם ידחפו אותנו להטיל ספק בהנחות ובאמונות שלנו.
אבל מה אם נשנה את הדרך שבה אנו חושבים על מרד אצל הילדים שלנו?
כשהילדים שלנו מורדים -
כשהם דוחים בצורה מחושבת את הרעיונות שלנו
או הדרך שבה אנו עושים דברים,
מה אם נבחר לראות בזה סימן שאנחנו עושים משהו נכון
ושהם הופכים משוחררים?
אני יודעת שיהיה קל יותר
אם כישורי החשיבה הביקורתית שלהם יבאו לידי ביטוי בדרכים נוחות יותר -
בחיבורים שלהם ובמבחנים הארציים שלהם -
אני מבינה את זה.
אבל נוחות וצדק לא תמיד הולכים ביחד
וכשהילדים שלנו לומדים לחשוב באופן ביקורתי על העולם סביבם,
הם הופכים לאזרחים מחויבים
שיכירו ויטילו ספק באי צדק כאשר הם יראו אותו
ויעבדו כדי לעשות משהו נגד זה.
קבלת מרד בבתי הספר שלנו תדרוש חשיבה מחודשת
על איך לימוד ולמידה נראים,
מפני שיש תפיסה מוטעית
שאם אנחנו נותנים לתלמידים מקום לתמרון הם ידרכו עלינו
וכיתות ושולחנות אוכל יתפתחו לכאוס מוחלט.
ואם אנחנו מצפים מילדים לשבת בשקט ולקבל ידע מאיתנו בצורה פאסיבית,
אז הקולות שלהם תמיד ירגישו מוכרעים.
אבל אם במקום זאת נקבל את העובדה שלמידה היא לפעמים מלוכלכת,
שהיא דורשת הזדמנויות לערוך סיעור מוחות ולפשל
ולנסות שוב,
שהילדים שלנו לא אוהבים בלאגן ורוצים ללמוד
כשהם מגיעים לבית הספר,
אז אנחנו יכולים לארגן את בתי הספר לסייע לסוג זה של למידה.
אז תעשו לי טובה ותסגרו את העיניים לרגע
ודמיינו בתי ספר שבהם המורים הם שותפים לחשיבה,
שנותנים לתלמידים להיאבק עם נושאים מורכבים וקשים
ולא בהכרח נותנים להם את התשובות הנכונות.
ודמיינו בתי ספר שבהם אנו נותנים לתלמידים להחליט החלטות -
אנחנו סומכים עליהם מספיק שיעשו זאת
ואנחנו נותנים להם לחוות את ההשלכות של הבחירות הללו.
דמיינו בתי ספר שבהם אנו נותנים לתלמידים שלנו להיות בני אדם,
עם כל הבלאגן וחוסר הוודאות
שמגיעים עם זה.
מה שדמיינתם עכשיו,
זה לא אגדה,
זה לא אידיאל-לא-מציאותי,
כיוון שמורים מכל רחבי המדינה כבר דוחפים את הגבולות
של איך נראים לימוד ולמידה
עם תוצאות מדהימות לילדים.
הם עושים את זה בכל סוגי בתי הספר,
ויש אינספור מודלים למורים שרוצים להשתפר
בעזרה לתלמידים ללמוד בדרך יותר אמיתית,
משתפת ומעצימה.
קראתי לאחרונה ספר,
שנקרא "התלמידים צופים",
והספר נכתב ע"י טד וננסי סייזר,
ובספר הם אמרו שעבודת החינוך
לעיתים מתוארת כסדרה של שמות עצם,
כמו "כבוד", "כנות" "יושר".
והם אומרים ששמות העצם האלו נשמעים מאוד מרשימים,
אבל לעיתים קרובות, הם לא באים לידי ביטוי במציאות.
אבל פעלים, הם אומרים, הם "פעילים,
לא פחות תובעניים
אבל דורשים מחויבות מתמדת.
פעלים הם לא מבנים, אלא מנועים."
כשקראתי את זה, תהיתי:
איך יוצרים צדק למנוע המניע את עבודתנו כמורים?
מה מילת הפועל לצדק?
אני חושבת שהתשובה יכולה להימצא במילים של קורנל וסט,
שאמר ש"צדק היא איך שאהבה נראית בציבור."
וכל המורים החנונים שלי לאנגלית בקהל
יודעים שאהבה היא שם עצם ופועל.
בית ספר חייב להיות גדול יותר.
חייבת להיות לזה יותר משמעות מאשר "אני מלמד את המקצוע שלי."
בית הספר חייב ללמד אנשים
איך לשנות את העולם לטובה.
אם אנחנו מאמינים בזה,
אז לימוד תמיד יהיה מעשה פוליטי.
אסור לנו לפחד מכוח התלמידים שלנו.
הכוח שלהם יעזור להם להפוך את המחר לטוב יותר.
אבל לפני שהם יוכלו לעשות זאת,
אנחנו צריכים לתת להם הזדמנויות לתרגל את זה היום.
ותרגול זה צריך להתחיל בבתי הספר שלנו.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)