За мен, социалната справедливост е проста концепция.
Тя е усещането, че всички хора в едно общество
заслужават честни и равни права, възможности и достъп до ресурси.
Но е станало противоречиво и мъгляво,
защото сме спрели да говорим
за това как всъщност изглежда работата за социална справедливост.
Работата за социална справедливост може да изглежда така...
или така.
Или може да изглежда така...
или може да изглежда така...
или моята любима ...
може да изглежда така.
Това са моите студенти,
и когато и да ме попитат да изясня моята работа и приоритети като учител,
обяснявам, че вярвам че образованието може да бъде инструмент за социална справедливост
Но преди няколко месеца, влезнах в Twitter -- както често правя --
и видях, че един познат учител има отношение към това вярване.
"Учителите", казва той, "не трябва да са войни за социална справедливост,
защото ролята на образованието е да образова."
И той приключи своя аргумент, като каза,
"Аз преподавам моя предмет."
Но аз отхвърлям това опростяване,
защото учителите не само преподават предмети,
те учат хора.
Когато учениците влизат в нашите класни стаи,
те носят своята самоличност със себе си.
Всичко, която те изживяват в нашите стаи е свързано с исторически контекст,
ако настояваме, че образованието се случва във вакуум,
ние даваме на нашите ученици лоша услуга.
Ние ги учим, че образованието всъщност няма значение,
защото то няма отношение към това което се случва около тях.
А какво се случва около тях?
Ами, расизмът е едно от нещата.
Според резултатите от теста за косвена асоциация,
цели 88 процента от белите хора таят подсъзнателни предразсъдъци към чернокожите,
вярвайки, че те са по-малко интелигентни, по-мързеливи и по-опасни от белите.
И това е само един конкретен пример за коварните ефекти
на историята и системния расизъм в нашата държава.
За повече доказателства, ние можем да погледнем към нивата на хвърляне в затворите;
можем да видим статистиката за полицейско насилие срещу чернокожи;
можем да видим за разликата във възможностите в образованието -
така че да, социалната справедливост принадлежи в нашите училища.
Социалната справедливост трябва да бъде част от мисията на всяко училище
и на всеки учител в Америка,
ако тръгнем към "либерализъм и справедливост за всички" да бъде повече от лозунг...
защото училищата са критични места, в които децата стават граждани
и те се учат на уменията и инструментите, които им трябват за промяна на света.
Така че какви са тези умения?
ОК, ето една тайна:
много от уменията, които са нужни на хората
за организирането на промяна, която ще води към справедливост
вече са в основата на училищата.
Неща като разрешаване на проблеми.
критично мислене, сътрудничество, постоянство,
нито едно от тях не би било революционно само по себе си.
Съчетайте това с възможността да разбирате историята
не като статичен и обективен разказ за който всички сме съгласни,
но като серия от преплетени събития
за които ще има безброй много тълкувания.
Ако ние нарочно изберем да изследваме историята с нашите ученици
вместо да я преподаваме,
ние им помагаме да разбират, че историята е процес на развитие
и че тя е свързана със сегашните движения за справедливост.
И ние им помагаме да видят себе си като потенциални играчи
в рамките на живата история.
Така че това са уменията за които говоря
когато казвам, че образованието може да е място
в което да помогнем на децата да научат как да работят за справедливост.
Но може би причината
поради която моят Twitter критик не беше щастлив от тази идея
е защото той не е съгласен с моята дефиниция за справедливост.
Достатъчно честно.
Може би той и аз не сме много близки политически.
Но ето и нещото:
нашата цел е да окуражим учениците да изразяват собствените си мнения,
не да ги заставяме да се съгласяват с нас,
така че всъщност няма значение дали дали аз и той сме съгласни.
Това, което е от значение е че ние помагаме на учениците в тези разговори
помежду им.
И това означава, че като възрастни
ние трябва да се научим как да бъдем ефективни фасилитатори
на активизма на нашите ученици.
Ние трябва да им помогнем да научат как да водят наистина сложни разговори,
да ги изложим на различни мнения,
и да им помогнем да видят
как това което учат в училище е свързано със света навън.
Така че ето ви пример за това.
Всяка година, моите ученици учат историята на апартейда в Южна Африка
като казус за несправедливост.
За тези от вас, които не знаят,
апартейда е брутално расистка система,
и властта на бялото правителство в Южна Африка налага расистки закони
за да потиска цветнокожите,
и ако се съпротивлявате на тези закони, вие рискувате да ви затворят, насилят или убият.
И навсякъде по света, правителствата на други държави,
включително и нашето в САЩ,
са се поколебали да санкционират Южна Африка, защото ...
ами ...
сме се възползвали от техните ресурси.
Така че през 1976, правителството на Южна Африка приема нов закон
който задължава всички ученици в Южна Африка
да учат Африкаански език,
което е бил езика на белите,
и много чернокожи Южно африканци се отнасят към този език
като към езика на потисниците.
Така че без изнанади,
цветнокожите студенти са били разярени от този закон.
Те вече посещавали сегрегирани училища
с препълнени класни стаи,
и липса на ресурси
и откровено расистка програма,
и сега им се казвало да учат
на език, който нито те, нито учителите им говорят.
Така че на сутринта на 16-ти юни, 1976,
хиляди деца от град Соуето
излезнали на протест от училище.
И те крачели мирно през улиците, за да протестират срещу закона
На една пресечка, те се срещнали с полицията,
и когато децата отказали да се върнат обратно,
полицаите насъскали кучетата срещу тях...
и открили огън...
и бунта в Соуето приключил трагично.
Апартейда не свършил сам по себе си, поне още 20 години,
но активизма на тези деца в Соуето променил из корени
начина по който света гледал какво става в Южна Африка.
Новинарските емисии по целия свят публикували тази снимка
на 13-годишния Хектор Питърсън,
който бил един от първите, убити от полицията в Соуето,
и станало почти невъзможно да се игнорира бруталността
на апартейдския режим.
През месеци и години, следвайки бунта в Соуето,
все повече и повече държави наложили политически и икономически натиск
над правителството на Южна Африка, за да приключи апартейда,
и това било главно заради активизма на тези деца в Соуето.
Така че всяка година децата учат за това.
И неизменно, те започват да правят връзки
между тези деца в Соуето и тях самите.
Те започват да се питат
каква политическа сила или власт имат самите те.
Те се питат дали някога ще има причина,
заради която да рискуват живота си,
така че бъдещето поколение да може да живее в по-справедлив свят.
И най-дълбоко според мен, всяка година,
те се питат дали възрастните някога ще чуят гласовете им.
Преди няколко години,
моят училищен директор получи анонимен имейл от един от нашите ученици.
Информираха го, че на следващия ден,
учениците планират да излезнат от училище.
Това беше като част от вълната следваща смъртта на Майкъл Броун.
във Фъргюсън, Мизури,
и учениците планираха да се присъединят в протеста
в подкрепа на движението "Живота на Черните е важен".
Така че в този момент,
служителите в училището трябваше да направят избор.
Дали ще използваме авторитета и властта си, за да опитаме да контролираме учениците
и да им попречим да излезнат,
или да ги подкрепим
докато прилагат на практика принципа за социална справедливост,
на който ги учехме от девети клас?
Така че на следващата сутрин, децата излезнаха масово от училище
и се събраха на поляната.
И един от по-възрастните скочи на една маса за пикник
и обясни мерките за сигурност.
(Смях)
А по-малките деца се отнесоха много сериозно.
И докато учителите и персонала им обясняваше,
"ОК, бъдете внимателни,"
гледайки ги как тръгваха напред.
Децата, които избраха да останат, прекараха този следобед в час.
Те дебатираха основанието за протеста,
говореха за историята на движението за "Живота на Черните е важен".
и те продължиха с часовете си по програма.
А тези, които избраха да тръгнат, участваха в протест на ученици от целия град
и извисиха техните общи гласове за справедливост.
Но без значение къде те избираха да прекарат следобеда си,
нашите деца научиха ценни уроци в този ден.
Те научиха, че възрастните около тях ще ги подкрепят
дори докато се тревожехме за безопасността им.
И те научиха, че нямат нужда от нас за да им кажем как и кога
или дори защо да протестират.
Те се научиха, че те са членове на общество от млади хора
с обща визия за по-равноправно общество.
и те се научиха, че имат власт като част от това общество.
Те научиха, че събития като бунта в Соуето
не са древна история,
и няма нужда да приключват трагично.
И това е как може да изглежда образованието като инструмент за социална справедливост.
И тук идва нещото:
нашите деца са готови за такъв тип работа.
Така че през 2015-та,
бяха проучени първокурсниците в колежа,
и 8.5 процента от тях казаха
че има "много голям шанс" те да участват в протест
по някое време през кариерата си в колежа.
Това може да не изглежда особено впечатляващо,
но обмислете факта,
че това е най-големия брой студенти, които да казват това от 1967-та насам.
И 75 процента от тези деца
са казали, че помагането на други хора, които имат трудности
е "много важна" или "основна" цел за тях.
Отново, най-големият брой хора, които да кажат това сравнено с късните 60-те.
Изследването ни показва че работата за справедливост не само следва
от изграждането на всички тези умения за които говорих по-рано,
то също има и обратен ефект.
Така че работата за справедливост, ангажирането в активизъм,
помага на учениците да изградят умения като лидерство и критично мислене,
и кореспондира позитивно с тяхнато политическо участие
и тяхната гражданска ангажираност
и техните задължения към техните общества по-късно в живота.
Така че с други думи,
учениците ни казват, че социалната справедливост е важна за тях
и изследователите ни казват, че тя помага на учениците да учат.
Така че сега идва наш ред да слушаме,
и това може да не е лесно.
През 1976, едно от тези деца, участвали в бунта в Соуето,
той каза, че събитието представлява развод
между чернокожите деца и техните семейства,
защото техните семейства са израстнали под апартейда,
и те са знаели колко опасно е било да надигнеш на глас.
Те са искали техните деца да бъдат безопасно долу в ниското.
И когато нашите деца заплашиха да излезнат
много от възрастните в нашето общество също бяха в голям конфликт.
Някои от нас се притесняваха, че може да се сблъскат с насилие.
Други хора се притесняваха, че те ще тръгнат
без в действителност да знаят защо протестират.
И някои, включително и семействата на учениците
бяха наистина ядосани че училището не беше направило повече,
за да ги предпазят от тръгване.
Всички тези страхове, които имаха възрастните, за да стане грешка --
всичките тези страхове имат пълно основание.
Но въпреки тези страхове,
ние трябва да докажем на учениците си, че ще слушаме техните гласове
и че те имат властта да имат ефект върху промяната.
Отговорността е наша да снабдим нашите ученици
с инструментите и уменията от които имат нужда
да настояват за по-справедлив свят
и тогава понякога, да отидем встрани от пътя,
и да им позволим да приложат тези умения към нещата, които ги вълнуват.
Животът с такава визия ще изисква
ние да бъдем гъвкави,
и ще изисква да бъдем креативни.
Ще изисква да бъдем достатъчно смели
да се изправим с лице срещу хората, които се опитват да заглушат
или да делигимитизират различните гласове.
Най-трудното от всичко е,
че ще трябва да приемем факта, че понякога ние ще бъдем тези,
срещу които нашите ученици ще възстават.
(Смях)
Понякога, те ще посочват начини, по които системи, които ние сме създали,
или в които ние сме съучастници,
допринасят за неравенството.
Ще бъде неудобно, и ще бъде болезнено,
ако те ни натискат да се питаме за нашите собствени предположения и вярвания.
Но какво би станало ако променим начина, по който мислим за бунта в нашите деца?
Кога нашите деца се бунтуват,
кога те умишлено дават отбой срещу нашите идеи
или начина по който правим нещата,
ако ние изберем да гледаме на това като на знак, че правим нещо правилно
и че те са станали свободни?
Ще бъде по-лесно
ако техните критически умения се проявяваха по по-удобни начини -
в техните есета или в техните стандартизирани тестове,
разбирам го,
но удобството и справедливостта често не вървят ръка за ръка.
И когато нашите деца се научат да мислят критично за света около тях,
те стават този вид ангажирани граждани,
който ще разпознава и спори с несправедливостта, когато я види
и ще работят срещу нея.
Приветстването на бунта в нашите училища ще отнеме известно преосмисляне
на това как изглеждат преподаването и ученето,
защото има погрешно схващане
че ако дадем на децата поле за действие, те ще ни се качат на главите
и класните стаи и масите за вечеря ще се обърнат в пълен хаос.
И ако очакваме децата да седят тихо и пасивно да получават знание от нас,
тогава техните гласове винаги ще се чуват съкрушени.
Но ако ние приемем вместо това, че ученето е понякога разхвърляно,
че то има нужда от възможности за разбъркване и замисъл
и опитване отново,
че нашите деца не харесват хаоса и искат да учат
когато се върнат в училище,
тогава ние можем да направим училища, за да улесним този вид учене.
Така че направете ми услуга и затворете очите си за секунда
и си представете училища, където учителите са партньори по мисъл,
които позволяват на учениците да обхванат сложни, трудни теми
без задължително да им дават верните отговори.
И си представете училища, където ние позволяваме на децата да правят избор -
ние им се доверяваме достатъчно за да направят това
и ние им позволяваме да изпитат последствията на тези избори.
Представете си училища, където ние позволяваме на децата да бъдат хора,
с цялата бъркотия и несигурност,
която е свързана с това.
Каквото и да сте си представили,
то не е мит,
не е нереалистичен идеализъм,
защото учителите навред в страната вече бутат границите
на това как изглеждат преподаването и ученето
с впечатляващи резултати за децата.
Те правят това с всякакви видове училища,
и има безброй примери за учители, които искат да станат по-добри
в помощта си към учениците, за да ги научат на начин да бъдат по-автентични
и увлечени и овластени.
Аз четях наскоро една книга,
която се казва "Учениците гледат,"
и е от Тед и Нанси Сайзър,
в тази книга, те казаха, че работата на образованието
е често описана в серия от съществителни
като "уважение", "искреност", "честност".
И те казват че тези съществителни звучат наистина впечатляващо,
но много често, те се провалят да значат нещо на практика.
Но глаголите, казват те, са "активни",
са не по-малко взискателни
но изискват постоянна ангажираност.
Глаголите не са структури, а по-скоро двигатели."
И така аз прочетох това, и се запитах:
Как да направим справедливостта в двигател, който да движи работата ни като учители?
Каква е глаголната форма за справедливост?
Мисля си, че може да бъде намерен отговор в думите на Корнел Уест,
който популярно казва че "справедливостта е това, което любовта изглежда пред публика."
И всичките мои зубърски учители по английски в залата
знаят, че любовта може да бъде съществително или глагол.
Училището трябва да бъде по-голямо.
То трябва да означава повече от това "аз преподавам моя предмет."
Училището трябва да бъде да учим хората
как да правят света по-добър.
Ако ние вярваме в това,
тогава преподаването винаги ще бъде политическо действие.
Ние не можем да се страхуваме от властта на учениците си.
Тяхната власт ще им помогне да направят бъдещето по-добро.
Но преди те да могат да направя това,
ние трябва да им дадем шанса да практикуват днес.
И тази практика трябва да започне в нашите училища.
Много Ви благодаря!
(Аплодисменти)