Életünk bizonyos időszakában
majdnem mindegyikünknek szíve szakad.
Kathy betegem az esküvőjét már középiskolás korában eltervezte:
27 éves korában találkozik
jövendőbeli férjével,
egy év múlva eljegyzik egymást,
újabb egy év múlva összeházasodnak.
De 27 éves korára nem férjet talált,
hanem csomót a mellében.
Sok hónapos kemény kemoterápián
s fájdalmas műtéteken ment keresztül,
és már kész volt ismét belevetni magát a randik világába,
amikor a másikban talált csomót,
és minden kezdődött elölről.
De Kathy fölgyógyult,
és égett a vágytól, hogy folytassa a férjvadászatot,
mihelyst szemöldöke újra kinő.
Aki New Yorkban első randijaira megy,
képesnek kell lennie érzelmei gazdag tárházának kifejezésére.
(Nevetés)
Nem sokkal később Richcsel találkozott, és belészeretett.
A kapcsolat meghaladta legszebb reményeit.
Fél évre rá,
New Englandben eltöltött szerelmes hétvégéjük után
kedvenc romantikus éttermükben Rich asztalt foglalt.
Kathy tudta, hogy a férfi ajánlatra készül,
s alig türtőztette izgatottságát.
Ám aznap este Rich nem tett ajánlatot.
Szakított vele.
Noha mélyen szerette Kathyt – valóban így érzett iránta –,
de szerelmes nem volt belé.
Kathy össze volt törve.
Szíve szakadt, és újabb gyógyulásra volt szüksége.
De a szakítás után öt hónappal
Kathynek még mindig Rich járt a fejében.
Szíve még mindig nagyon össze volt törve.
Fölvetődik a kérdés:
Miért?
Miért volt képtelen e hihetetlenül erős és határozott nő
összeszedni magát és rendet teremteni érzelmeiben,
amelyek négyéves rákkezelése idején pedig támaszt nyújtottak neki?
Miért vergődnek közülünk oly sokan,
mikor szívfájdalmukból igyekszenek kilábalni?
Miért, hogy ugyanaz a küzdelmi mechanizmus,
amely az élet mindenféle zűrjein átsegít,
szörnyen cserben hagy, ha szívünk tört össze?
Magánpraxisom több mint 20 éve alatt
mindenféle korú és előéletű páciens
mindennemű szívfájdalmával találkoztam,
amelyből erre jöttem rá:
mikor szívünk összetörik,
ugyanazon ösztönök, amelyekre szokásosan támaszkodunk,
újra meg újra tévútra visznek minket.
Egyszerűen nem bízhatjuk magunkat az eszünkre.
Szenvedő embereket tanulmányozva tudjuk,
milyen fontos, hogy tisztában legyünk vele, mi vetett véget a kapcsolatnak.
A továbblépés érdekében fontos.
Mégis újra meg újra,
amikor egyszerű és őszinte magyarázat kínálkozik,
mint amelyre Rich hivatkozott,
elhárítjuk.
Az összetört szív oly iszonyú lelki fájdalmat okoz,
hogy tudatunk azt súgja: az oka is biztos ugyanolyan súlyos.
És a zsigeri ösztön olyan erős,
hogy még a legjózanabbak és megfontoltak is
nem létező összeesküvés-elméleteket
és rejtélyeket agyalnak ki.
Kathy a fejébe vette, hogy romantikus kiruccanásukon
valaminek történnie kellett Richcsel,
ami kedvét szegte,
és rögeszmésen az okát kereste.
Számtalan órán keresztül
hétvégéjük minden percét újra végigvette,
végigkutatva emlékezetét a megoldás nem létező nyitja után.
Kathyt elméje ábrándokba kergette.
De mi késztette rá, hogy annyi hónapon át ezzel foglalkozzon?
Az összetört szív sokkal ármányosabb, mint gondolnánk.
Megvan az oka, amiért minduntalan ugyanabba a helyzetbe kerülünk,
még ha tudjuk is, hogy azáltal csak rosszabbul érezzük magunkat.
Agykutatások kimutatták,
hogy a romantikus szerelem elvonása
agyunkban ugyanazokat a mechanizmusokat indítja be,
mint mikor a kábítóstól megvonják pl. a kokaint vagy az opioidokat.
Kathy elvonáson ment keresztül.
Mivel nem kapta meg a Richcsel való együttlét heroinját,
tudatalattija a Richcsel kapcsolatos emlékei metadonját választotta.
Ösztönei azt sugallták neki: rejtélyt igyekszik megoldani,
de valójában
az adagját igyekezett megkapni.
Ezért olyan nehéz összetört szívet gyógyítani.
A függők tudják, hogy ők függők.
Tudják, amikor belövik magukat.
De az összetört szívűek ezt nem tudják.
Ám mi tudjuk.
És ha szívünk össze van törve, nem hányhatunk rá fittyet.
De tudatosulnia kell bennünk, hogy bármily heves vágy késztet
emlékezetünk ösvényein bóklászni, sms-eket küldeni,
minden perc, amit a közösségi hálón exünk fürkészésével töltünk,
csak táplálja függőségünket,
mélyíti érzelmi kínunkat,
és hátráltatja fölépülésünket.
Összetört szívünkön túltenni magunkat nem leányálom.
Küzdelem, amelyben értelmünk a legerősebb fegyverünk.
Nincs kielégítő magyarázat a szakításra.
Semmi észszerű nem szünteti meg a fájdalmunkat.
Ne keressünk egyetlen okot, ne várjuk, hogy kiderül,
csak fogadjuk el, amit felkínáltak, vagy ötöljünk ki magunknak egyet,
aztán borítsunk fátylat az ügyre,
hiszen lezárásra van szükségünk, hogy ellenálljunk a függőségnek.
De valami más is kell:
akarni kell elengedni az ügyet,
hogy elfogadjuk: véget ért.
Különben elménk táplálni fogja bennünk a reményt
és csak visszavet.
Ha szívünk össze van törve, a bizakodás szörnyen romboló lehet.
Az összetört szív csalfa befolyásoló.
Játszi könnyedséggel veszi rá elménket, hogy pont az ellenkezőjét tegye,
mint ami gyógyulásunk érdekében kellene.
Elképesztő!
Összetört szívűeknél az egyik leggyakoribb hajlandóságunk,
hogy idealizáljuk a személyt, aki összetörte.
Órákat töltünk mosolya fölidézésével,
milyen pompásan éreztük magunkat vele,
amikor együtt másztunk hegyet, és amikor csillagok alatt szeretkeztünk.
Ezek csak még fájdalmasabbá teszik veszteségünket.
Ezt tudjuk,
és mégis hagyjuk, hogy elménk ide-oda csapongjon emlékeink között,
mintha saját Spotify passzív-agresszív lejátszólistánk túszai lennénk.
(Nevetés)
A szívfájdalomtól azok a gondolatok újra és újra fölbukkannak.
Az idealizálás elkerülésére egyensúlyt kell teremtenünk:
felidézve nemcsak a mosolygós, hanem a dühös pillanatokat is,
mennyire elkedvetlenített az illető,
hogy szeretkezés után hegynek le eltévedtek,
veszettül civakodtak, és két napig nem beszéltek.
Mindig arra kérem pácienseimet: állítsanak össze teljes listát
mi rosszat tett velük az illető,
minden rossz tulajdonságáról, apró-cseprő sérelemről,
és mentsék el a mobiljukra.
(Nevetés)
Ha már megvan a lista,
használják is!
Mikor akárcsak halvány célzást hallok idealizálásra
vagy röpke nosztalgiázást terápiás ülés alatt,
megszólalok: "Megnézné a telefonját?"
(Nevetés)
Elménk igyekszik elhitetni, hogy az illető tökéletes volt.
De nem az volt, ahogy kapcsolatunk sem.
Ha túl akarunk jutni rajta, emlékeztetni kell rá magunkat.
Gyakorta!
Senki sincs védve a szívfájdalomtól.
Miguel nevű 56 éves páciensem felső vezető volt az egyik szoftvercégnél.
Öt évvel felesége halála után
végül már úgy érezte, hogy kész ismét randizni.
Rövidesen találkozott Sharonnal,
és förgeteges románc kerekedett belőle.
Egy hónap után megismerkedtek egymás felnőtt gyerekeivel,
s két hónap múlva összeköltöztek.
Amikor középkorúak randiznak, nem szoktak cicózni.
Mintha az Igazából szerelem s a Halálos iram csapna össze.
(Nevetés)
Miguel már rég nem volt olyan boldog.
De első évfordulójuk előtti estén
Sharon elhagyta,
mert úgy döntött: a Nyugati Partra, gyerekeihez közelebb költözik,
és nem vágyott távkapcsolatra.
Miguel hátba támadottnak érezte magát, s végképp föl volt dúlva.
Több hónapon keresztül csak lézengett a munkahelyén,
következésképp majdnem kirúgták.
A szívfájdalom másik következménye, hogy maga az érzés s a fájdalom
lényegesen ronthatja intellektuális funkcióinkat,
kiváltképp a logikát és gondolkodást igénylő összetett feladatok esetén,
ideiglenesen csökkentve az IQ-t.
Ám nemcsak Miguel bánatának intenzitása
ejtette gondolkodóba munkaadóit,
hanem időtartama is.
Miguel maga is össze volt zavarodva,
és nagyon restelkedett miatta.
"Mi bajom van?" – szegezte nekem a kérdést az egyik ülésen.
"Melyik felnőttnek tart majdnem egy évig túljutnia egyéves kapcsolatán?"
Valójában sokaknak.
A szívfájdalom a hagyományos veszteség s bánat minden jellemzőjét hordozza:
álmatlanságot, föltoluló gondolatokat,
az immunrendszer leromlását.
Az emberek 40%-a súlyos depresszióba esik.
A szívfájdalom összetett lelki betegség.
Sokféle módon hat ránk.
Példának okáért,
Sharon társaságilag igen aktív volt.
Hetente adott otthon vacsorákat.
Miguellel és más párokkal együtt járt kempingezni.
Bár Miguel nem volt vallásos,
minden vasárnap templomba ment Sharonnal,
ahol a gyülekezet szeretettel fogadta.
Miguel nemcsak barátnőjét veszítette el,
hanem teljes társasági életét,
Sharon egyházának támogató gyülekezetét.
Miguel mint pár vesztette el identitását.
Miguel ugyan fölfogta, hogy a szakítás űrt támasztott életében,
de nem sikerült fölfognia,
hogy nemcsak egyet okozott.
Ez pedig sorsdöntő.
Nemcsak azért, mert indokolja, miért oly romboló a szívfájdalom,
hanem azt is elárulja, hogyan gyógyul.
Összetört szív gyógyításához
föl kell ismerni az ürességeket, és be kell tölteni őket;
úgy értem: mindegyiket.
A személyiségünkben tátongó űröket:
újra föl kell építenünk személyiségünket és életünk értelmét.
A társasági életünkben támadt űrök,
a hiányzó tevékenységek olyanok,
mint hajdan volt képek helye a falon.
De az egész fabatkát sem ér,
ha meg nem előzzük a visszaesést okozó hibákat,
a hiábavaló magyarázatkeresést,
exünk idealizálását ahelyett, hogy szembenéznénk, mi rossz volt benne,
elnéző gondolatokat és viselkedést,
amely még mindig sztárszerepet szán neki jövendő életükben.
ahol már semmi keresnivalója.
Nehéz túljutni a szívfájdalmon,
de ha nem hagyják, hogy elméjük félrevigye önöket, lépéseket tesznek gyógyulásukért,
lényegesen csökkenthetik szenvedésüket.
Nem csak önök nyernek vele.
Többet lesznek barátaikkal,
többet foglalkoznak családjukkal,
nem is szólva a munkahelyükön elkerülhető
több milliárd dolláros termelékenységveszteségről.
Ha ismernek összetört szívű embert,
érezzenek iránta könyörületet,
mert a közösség támogatása gyógyulásuk szempontjából fontosnak bizonyult.
És legyenek türelmesek,
mert tovább tart kilábalniuk a bajból, semmint gondolnák.
Ha sebet ejtettek önökön,
tartsák szem előtt:
elméjükben ez bonyolult küzdelem,
és szorgoskodniuk kell, hogy győzzenek.
De megvan hozzá a fegyverük.
Képesek küzdeni.
És meg fognak gyógyulni.
Köszönöm.
(Taps)