Lep pozdrav vsem.
Sawubona.
V Južni Afriki, od koder prihajam,
je "sawubona" Zulu beseda za pozdrav.
Za to besedo je lepa in močna simbolika,
ker "sawubona" dobesedno pomeni:
"Vidim te in s tem te poustvarim."
Zelo lepo; predstavljajte si, da vas tako pozdravijo.
Ampak kaj vpliva na to, kako se vidimo?
Naše misli, čustva in naše zgodbe,
ki so nam pomagale rasti
v vedno bolj kompleksnem in stresnem svetu?
To ključno vprašanje je center mojega življenjskega dela.
Ker to, kako ravnamo z našim notranjim svetom, določa vse.
Način kako ljubimo, živimo
kašni starši smo in kako vodimo.
Konvencionalni pogled na čustva kot dobra in slaba,
pozitivna in negativna
je rigiden.
In rigidnost znotraj kompleksnosti je škodljiva.
Potrebujemo večjo stopnjo čustvene prožnosti,
da bomo lažje živeli in bili bolj uspešni.
Moja pot proti temu poklicu
se ni začela v posvečenih dvoranah univerze,
ampak v krhki zmešnjavi življenja.
Odraščala sem v rasno segregiranem belem predmestju Južne Afrike,
v deželi in skupnosti, ki je vztrajala v svoji slepoti
in zanikanju.
Zanikanje lahko omogoči 50 let rasistične zakonodaje,
medtem ko so ljudje prepričani, da niso storili ničesar narobe.
Pa vendar sem prvič spoznala uničujočo moč zanikanja
na osebni ravni,
preden sem razumela, kaj zanikanje povzroča moji rodni deželi.
Moj oče je umrl v petek.
Bil je star 42 let in jaz 15.
Mama mi je zašepetala, naj se grem poslovit od očeta,
preden sem odšla v šolo.
Odložila sem nahrbtnik in odšla po hodniku, ki je vodil
do središča našega doma, kjer je moj oče umiral za rakom.
Imel je zaprte oči, toda vedel je, da sem tam.
V njegovi prisotnosti sem se vedno počutila videno.
Rekla sem, da ga imam rada,
se poslovila in odšla v svoj dan.
V šoli, nekje med naravoslovjem, matematiko, zgodovino in biologijo,
je moj oče zapustil ta svet.
Od maja do julija, do septembra in novembra
sem hodila naokoli s svojim običajnim nasmehom.
Moje ocene se niso poslabšale.
Ko so me vprašali kako mi gre, sem skomignila in rekla: "OK."
Hvalili so me, ker sem bila močna.
Bila sem mojstrica "biti OK".
Toda doma smo se borili --
moj oče ni mogel vzdrževati svojega malega podjetja
v času bolezni.
Moja mama je v samoti žalovala za ljubeznijo svojega življenja,
skušala vzgajati tri otroke;
tudi upniki so se oglasili.
Kot družina smo bili finančno in čustveno opustošeni.
Takrat se je začela moja pot navzdol. V samoti in na hitro.
Za blaženje bolečine sem začela izrabljati hrano.
Prenajedanje in bruhanje.
Nisem se mogla soočiti s celotno težo svoje žalosti.
Nihče ni vedel za to in v kulturi, ki ceni nenehno pozitivnost,
se je zdelo, da nihče niti noče vedeti.
Toda ene osebe nisem uspela prevarati s svojo zgodbo o zmagi nad žalostjo.
Učiteljica angleščine se je zazrla vame s svojimi prodornimi modrimi očmi
in mi je podala prazne zvezke.
Rekla je: "Piši kar čutiš.
Povej resnico.
Piši, kot da tega ne bo nihče bral."
In to je bilo dovolj.
Povabilo, da pokažem avtentičnost svoje žalosti in bolečine.
Preprosto dejanje,
ki pa je zame pomenilo pravo revolucijo.
In revolucija, ki se je pričela v tem praznem zvezku
pred tridesetimi leti,
je vplivala na moje življenjsko delo.
To skrivno, tiho dopisovanje sama s seboj.
Kot gimnastičarka
sem se pričela gibati onkraj rigidnosti zanikanja
do tega, čemur zdaj pravim
emocionalna prožnost.
Življenjske lepote se ne da ločiti od njegove krhkosti.
Mladi smo, dokler nismo več.
Hodimo po ulicah in se počutimo seksi,
dokler se nekega dne ne zavemo, da nas nihče ne opazi.
Težimo otrokom in potem nekega dne spoznamo,
da je le še tišina, kjer je bil včasih otrok,
ki se zdaj sam nekje uveljavlja v svetu.
Smo zdravi, dokler nas diagnoza ne spravi na kolena.
Edina gotovost je negotovost,
pa se s to krhkostjo ne soočamo preveč uspešno in trajno.
Svetovna zdravstvena organizacija nam pravi, da je depresija
postala globalno najbolj razširjena bolezen,
ki presega raka
in bolezni srca.
V času večje kompleksnosti,
tehnoloških, političnih in ekonomskih sprememb brez primere,
lahko opazujemo, kako se ljudje
vedno bolj togo odzivajo na lastna čustva.
Na eni strani se lahko obsesivno izgubljamo v svojih čustvih.
In obtičimo v svoji glavi.
Zasvojeni s tem, da imamo prav.
Ali pa se počutimo žrtve novic.
Na drugi strani pa se čustvom izogibamo,
jih odrivamo.
Dovoljujemo le tista čustva, ki se zdijo legitimna.
Moja nedavna raziskava, ki je vključevala čaz 70.000 ljudi,
je pokazala, da se ena tretjina --
tretjina --
obsoja, če občuti tako imenovana "slaba čustva"
kot so žalost,
jeza ali celo žalovanje.
Ali pa aktivno odriva te občutke.
In tega ne delamo le sebi,
pač pa tudi ljudem, ki jih imamo radi, otrokom -
morda jih nehote sramotimo zaradi čustev, ki jih vidimo kot negativna,
prehitro zaključimo
in jim ne pomagamo
videti ta čustva kot dragocena.
Običajna, naravna čustva smatramo dandanes kot dobra ali slaba.
Biti pozitiven je postalo danes nova oblika moralne korektnosti.
Ljudem z rakom se avtomatično svetuje, naj ostanejo pozitivni.
Ženskam, naj ne bodo tako jezne.
Seznam se nadaljuje.
Gre za tiranijo,
tiranijo pozitivnosti.
Kaj je kruto,
neprijazno
in neučinkovito.
To počnemo sebi
in drugim ljudem.
Če obstaja skupna lastnost
tičanja v negativnih mislih, odrivanja čustev in lažne pozitivnosti
je, da so to vse togi odzivi.
In lekcija, ki se jo lahko naučimo
iz neizogibnega padca apartheida je,
da togo zanikanje ne deluje.
Ne more biti trajno.
Ne za posameznike, ne za družine
in ne za družbe.
Kot ko opazujemo taljenje ledu,
tako naš planet ne bo mogel preživeti.
Raziskave o zatiranju čustev pravijo,
da čustva, ki jih odrivamo ali ignoriramo
postanejo močnejša.
Psihologi temu pravijo "ojačanje".
Kot tista slastna čokoladna tortica v hladilniku --
bolj ko poskušaš pozabiti nanjo...
(Smeh)
bolj te mika.
Lahko si misliš, da imaš kontrolo nad nezaželenimi čustvi, ko jih odrivaš-
ampak dejstvo je, da imajo ona kontrolo nad teboj.
Notranja bolečina vedno pride na plano.
Vedno.
In kdo plača ceno?
Mi.
Naši otroci,
naši kolegi,
naše skupnosti.
Ne razumite me narobe.
Nisem proti sreči.
Rada sem srečna.
Sem precej srečna oseba.
A ko odrivamo naravna čustva z zlagano pozitivnostjo,
izgubimo sposobnosti spopadanja s svetom, kakršen je danes
in ne kakršnega si želimo.
Stotine ljudi mi pove, česa nočejo čutiti.
Pravijo, na primer:
"Nočem poskusiti, ker nočem biti razočaran."
Ali: "Hočem le, da gre ta občutek stran."
"Razumem," jim rečem.
"Toda, imate cilje mrtvih ljudi."
(Smeh)
(Aplavz)
Le mrtvi ljudje
nikoli ne čutijo nezaželenih čustev in jim ni neprijetno ob njih.
(Smeh)
Le mrtvi ljudje niso nikoli v stresu,
nikoli nimajo zlomljenega srca,
in ne občutijo razočaranja ob neuspehu.
Težka čustva so del naše pogodbe z življenjem.
Ni mogoče imeti izpolnjujoče kariere,
vzgajati otroke
ali pripomoči k boljšemu svetu,
ne da bi bili kdaj v stresu ali čutili nelagodje.
Nelagodje je cena za izpolnjujoče življenje.
Torej, kako se bomo lotili zmanjševanja naše togosti,
da bomo lahko emocionalno prožnejši?
Kot ta mlada šolarka,
ko sem se nagnila nad prazne strani zvezka
in sem pričela obračunavati s tem,
kar sem menila, da bi morala izkušati.
Namesto tega sem začela odpirati srce temu, kar sem dejansko čutila.
Bolečini.
Žalovanju.
Izgubi
in obžalovanju.
Novejše raziskave kažejo,
da je radikalno sprejetje vseh naših čustev --
tudi tistih zmedenih in težkih --
osnova za sposobnost soočanja s svetom, za uspeh
in za pravo, avtentično srečo.
Toda čustvena prožnost je več kot le sprejemanje čustev.
Vemo tudi, da je pomembna natančnost.
V svoji raziskavi sem ugotovila, da je izbor besed bistven.
Pogosto uporabljamo hitre in lahke oznake za opis svojih čustev.
"Sem v stresu", je ena najpogostejših, ki jih slišim.
Vendar je ogromna razlika med stresom in razočaranjem
ali med stresom in groznim zavedanjem, da smo na napačni življenjski poti.
Ko naše čustvo natančno poimenujemo,
smo bolj sposobni zaznati natančen vzrok našim občutkom.
Kar znanstveniki imenujejo potencial pripravljenosti naših možganov,
se aktivira in nam omogoča, da nekaj konkretnega ukrenemo.
Pa ne karkoli-- prave korake za nas.
Ker naša čustva so podatki.
Naša čustva vsebujejo utripajoče luči pri stvareh, ki so nam pomembe.
Ne čutimo močnih čustev
do stvari, ki nam ne pomenijo nič.
Če na primer začutite bes, ko preberete novico,
je ta bes morda znak da cenite pravičnost in poštenost --
in priložnost za ukrepanje,
da se bo vaše življenje obrnilo v to smer.
Ko smo odprti za težka čustva,
smo sposobni odzivov, ki so skladni z našimi vrednotami.
Obstaja pa pomembno opozorilo.
Čustva so podatki, ne direktive.
Lahko prisluhnemo čustvom in raziskujemo z njimi povezane vrednote.
Ni pa treba, da jih ubogamo.
Tako lahko prisluhnem svojemu sinu v frustraciji glede nove sestrice --
Vendar ne pritrdim njegovi nameri, da jo odda
prvemu tujcu v nakupovalnem središču.
(Smeh)
Mi smo lastniki naših čustev, ne obratno.
Ko z vso modrostjo ponotranjimo razliko med tem kako se počutimo
in tem, kar potem storimo skladno s svojimi vrednotami,
ustvarimo pot do svoje najboljše različice
skozi svoja čustva.
Torej, kako to izgleda v praksi?
Ko začutiš močno, težko čustvo
ne pobegni.
Prouči obrise čustva, prisluhni dnevniku svojega srca.
Kaj ti to čustvo govori?
In izogibaj se besednim zvezam "Sem jezna" ali "sem žalostna".
Ko rečeš "Sem"
to zveni, kot da si ti čustvo.
Pa si pravzaprav ti ti, čustvo pa je vir podatkov.
Namesto tega, skušaj opozovati občutek kakršen je:
"Opazila sem, da čutim žalost."
ali "Opazila sem, da čutim jezo."
To so bistvene sposobnosti za nas,
za naše družine in družbe.
So tudi bistvene za delovna mesta.
V svoji raziskavi o tem
kaj motivira ljudi na delovnem mestu, da se trudijo po najboljših močeh,
sem ugotovila, da je ključna
individualna obravnava.
Ko se ljudem dovoli, da čutijo svojo emocionalno resnico,
v organizaciji cveti predanost, kreativnost in inovativnost.
Raznolikost ne pomeni le ljudi,
temveč tudi to, kar je znotraj njih,
kar vključuje tudi raznolikost čustev.
Najbolj prožni in vzdržljivi posamezniki, kolektivi,
organizacije, družine in družbe
so zgrajene na odprtosti do normalnih človeških čustev.
To je to, kar nam dopušča vprašati:
"Kaj mi to čustvo govori?"
"Katero dejanje me bo pripeljalo proti mojim vrednotam?"
"Katero me bo oddaljilo od mojih vrednot?"
Čustvena prožnost je sposobnost biti s svojimi čustvi
z radovednostjo, sočutjem
in je zlasti pogum, da naredimo korake, ki so v sozvočju z našimi vrednotami.
Ko sem bila majhna,
sem se zbujala ponoči zaradi strašnega strahu o smrti.
Oče me je tolažil z nežnimi dotiki in poljubčki.
Nikoli pa mi ni lagal.
Rekel je: "Suzi, vsi bomo umrli.
Normalno je, da te je strah."
Ni se trudil zavijati realnosti v vato.
Šele kasneje sem razumela
to njegovo moč, s katero me je vodil skozi tiste noči.
Pokazal mi je, da pogum ni odsotnost strahu;
Pogum je spopadanje s strahom.
Nihče od nas ni vedel, da ga čez kratkih 10 let
ne bo več.
In ta čas je za vsakega od nas tako zelo dragocen
in zelo prekratek.
Toda, ko bo prišel naš trenutek,
da se soočimo s svojo krhkostjo,
takrat, v tem ključnem trenutku
bomo soočeni z vprašanjem:
"Ali ste prožni?"
Naj bomo takrat zmožni brez zadržkov pritrditi.
Naj bo to "ja", ki se bo rodil iz vseživljenjskega pogovora s svojim srcem.
In iz tega, da se resnično vidimo.
Ker takrat, ko vidimo sebe,
lahko vidimo tudi druge,
kar je edina trajnostna pot naprej
v tem krhkem in krasnem svetu.
Sawubona.
In hvala.
(Smeh)
Hvala.
(Aplavz)
Hvala.
(Aplavz)