Ahojte všetci.
Sawubona.
Pochádzam z Južnej Afriky.
„Sawubona“ znamená v zuluštine ahoj.
Pozdrav, ktorý má krásny a silný význam.
„Sawubona“ v doslovnom preklade znamená
„Vidím ťa a tým, že ťa vidím, potvrdzujem, že existuješ.“
Krása. Predstavte si také privítanie.
Ale ako vidíme samých seba?
Ktoré myšlienky, emócie a príbehy
nám pomáhajú úspešne žiť
v stále zložitejšom a obsažnejšom svete?
Táto dôležitá otázka tvorí gro mojej celoživotnej práce.
Ako narábame so svojím vnútorným svetom, ovplyvňuje všetko.
Každý aspekt toho, ako ľúbime, ako žijeme,
akými sme rodičmi a ako vedieme druhých.
Tradičný pohľad delí emócie na dobré a zlé;
pozitívne a negatívne.
Je to strnulý pohľad.
Strnulosť v tomto komplexnom svete je škodlivá.
Potrebujeme vedieť narábať s emóciami,
aby sme boli odolní a prosperovali.
Na toto posolstvo som nenatrafila
na vážených chodbách univerzity,
ale v chaotickom a krehkom každodennom živote.
Vyrastala som v bielej predmestskej štvrti Južnej Afriky počas apartheidu.
V krajine a komunite, ktorá sa rozhodla zatvárať oči.
Popierať.
Len popieranie umožní, aby rasistická legislatíva prežila 50 rokov
a aby ľudia samých seba presvedčili, že nerobia nič zlé.
Ničivú silu popierania som však najskôr objavila vo svojom živote.
Až potom som pochopila, čo spôsobuje v mojej rodnej krajine.
V jeden piatok zomrel môj otec.
Mal 42 rokov a ja som mala 15.
Skôr, než som odišla do školy,
mama mi pošepla, nech sa rozlúčim s otcom.
Zložila som si ruksak a šla som chodbou k srdcu nášho domu –
tam, kde môj otec zomieral na rakovinu.
Mal zatvorené oči, ale vedel o mne.
Pri ňom som vždy cítila, že ma niekto vidí.
Povedala som mu, že ho ľúbim.
Rozlúčila som sa a odišla.
V škole ubiehali hodiny vedy, matematiky, dejepisu a biológie,
a môj otec sa zatiaľ vytratil z tohto sveta.
Celý máj, júl, september až do novembra
som mala na tvári môj typický úsmev.
Mala som naďalej dobré známky.
Keď sa ma pýtali, ako mi je, pokrčila som plecami: „OK.“
Chválili ma, aká som silná.
Ako zvládam byť tak OK.
Ale doma som mala ťažkosti –
môj otec nedokázal počas choroby udržať nad vodou
svoj malý podnik.
Moja mama bola sama na to, aby zvládla stratu životnej lásky,
vychovala tri malé deti,
zatiaľ čo na dvere klopali veritelia.
Ako rodina sme sa cítili emocionálne aj finančne na dne.
A ja som sa začala sama rútiť po špirále nadol.
Začala som využívať jedlo, aby som prekryla bolesť.
Prejedala som sa a zvracala.
Odmietala som prijať celú váhu môjho smútku.
Nikto o tom netušil a bola som v kultúre, ktorá si cení len pozitívny prístup.
Myslela som, že o tom nikto nechce vedieť.
Jedna osoba však nezhltla môj príbeh o tom, ako som vyhrala nad žiaľom.
Učiteľka angličtiny v ôsmom ročníku mi venovala prenikavý pohľad,
keď rozdávala prázdne zápisníky.
Povedala mi: „Napíš, ako sa cítiš.
Povedz pravdu.
Napíš to, akoby to nikto nemal čítať.“
A presne tak mi pomohla postaviť sa zoči-voči žiaľu a bolesti.
Bolo to jednoduché gesto.
Ale pre mňa to bola revolúcia.
Revolúcia, ktorá sa začala prázdnym zápisníkom
pred 30 rokmi
a nasmerovala moju celoživotnú prácu.
Tajná, tichá korešpondencia samej so sebou.
Bola som ako gymnastka.
Začala som sa načahovať poza strnulé normy a popieranie,
a našla som niečo, čo dnes volám
emocionálna agilita.
Krása života sa nedá oddeliť od jeho krehkosti.
Sme mladí, až kým zrazu nie sme.
Kráčame po uliciach a sme sexy,
až kým si jedného dňa neuvedomíme, že sme neviditeľní.
Sekírujeme svoje deti, až kým raz nezbadáme,
že tam, kde bolo dieťa, je dnes už len ticho,
ktoré sa snaží predrať životom.
Sme zdraví, až kým nás na kolená nepoloží diagnóza.
Jediná istota je neistota,
no i tak s touto zraniteľnosťou nevieme narábať.
Podľa Svetovej zdravotníckej organizácie
dnes depresia vyraďuje ľudí zo života – a je na prvom mieste,
pred rakovinou,
pred srdcovocievnymi ochoreniami.
Svet sa stal zložitejším,
prináša stále nové technologické, politické a ekonomické zmeny,
a my vidíme, že ľudia majú tendenciu
uzavrieť sa a na emócie reagovať strnulo.
Buď sa obsesívne zaoberáme našimi myšlienkami.
Sme zaseknutí v našich hlavách.
Chceme urobiť všetko správne.
Alebo sme obeťami správ a noviniek.
Na druhej strane niekedy zamkýname svoje emócie
a odsúvame ich preč.
Dovolíme si len emócie, ktoré považujeme za opodstatnené.
Nedávno som robila prieskum s viac ako 70-tisíc účastníkmi.
Zistila som, že tretina z nás –
tretina –
odsudzuje samých seba za takzvané „zlé emócie“,
ako smútok,
hnev alebo dokonca žiaľ.
Alebo sa snaží tieto emócie aktívne odsunúť nabok.
Nerobíme to len sebe,
ale aj ľuďom, ktorých ľúbime, našim deťom.
Nedopatrením ich odsudzujeme za emócie, ktoré vnímame ako nesprávne,
hneď hľadáme riešenia
a nedokážeme im pomôcť uvedomiť si,
že tieto emócie sú neodmysliteľne cenné.
Prirodzené emócie teraz rozdeľujeme na dobré a zlé.
A „byť pozitívny“ je nová morálna norma.
Ľuďom s rakovinou sa automaticky hovorí: „Zostaňte pozitívni!“
Ženám sa hovorí, aby sa prestali hnevať.
Zoznam by mohol pokračovať.
Je to tyrania.
Tyrania pozitivity.
Je to kruté.
Nesúcitné.
A neefektívne.
Robíme to sebe,
robíme to druhým.
Neustále premýšľanie, odsúvanie či falošná pozitivita
majú jedno spoločné:
sú to všetko strnulé reakcie.
Ak by sme si mali z nevyhnutného pádu apartheidu
zobrať len jedno ponaučenie,
znelo by, že strnulé odmietanie nefunguje.
Je neudržateľné.
Pre jednotlivcov, pre rodiny,
pre celé spoločnosti.
A pri pohľade na topiace sa ľadovce,
je odmietanie neudržateľné aj pre planétu.
Výskum o potláčaní emócií ukázal,
že keď sa emócie odkladajú nabok alebo ignorujú,
začnú silnieť.
Psychológovia to nazývajú amplifikácia.
Ako keď máte v chladničke výbornú čokoládovú tortu –
čím viac sa ju snažíte ignorovať –
(smiech)
tým ťažšie na ňu dokážete nemyslieť.
Myslíte si, že keď pocity ignorujete, máte ich pod kontrolou,
ale v skutočnosti ovládajú ony vás.
Vnútorná bolesť vyjde vždy na povrch.
Vždy.
A kto za to zaplatí?
My.
Naše deti,
naši kolegovia,
naše komunity.
Prosím, nechápte ma zle.
Nie som proti šťastiu.
Rada som šťastná.
Som celkom šťastná osoba.
Ale keď potláčame prirodzené emócie a snažíme sa o falošnú pozitivitu,
strácame možnosť získať zručnosti, vďaka ktorým sa vyrovnáme
so svetom, aký je – a nie, aký by sme ho chceli mať.
Stovky ľudí mi presne opísali, čo cítiť nechcú.
Hovoria veci ako:
„Nechcem to skúsiť, pretože nechcem cítiť sklamanie.“
Alebo: „Ja chcem len, aby tento pocit už odišiel.“
„Rozumiem,“ vravím im.
„Ale to sú ciele pre mŕtvych ľudí.“
(smiech)
(potlesk)
Iba mŕtvi ľudia
nemávajú nepríjemné alebo nechcené pocity.
(smiech)
Iba mŕtvi ľudia nie sú nikdy v strese,
nikdy nemajú zlomené srdce,
nikdy nezažijú sklamanie, ktoré prichádza s nezdarom.
Ťažké emócie sú súčasťou našej zmluvy so životom.
Nedosiahneme zmysluplnú kariéru,
nevychováme rodinu,
nezlepšíme svet,
bez stresu a námahy.
Námaha je cena za vstupenku k zmysluplnému životu.
Takže ako sa začneme zbavovať strnulosti
a získame emočnú agilitu?
Ako malá žiačka som využila tieto prázdne strany.
Prestala som riešiť pocity,
ktoré by som mala zažívať.
Namiesto toho som otvárala srdce tomu, čo som naozaj cítila.
Bolesť.
A žiaľ.
A stratu.
A ľútosť.
Dnešné výskumy ukazujú,
že ak chceme žiť dobre a byť odolní,
zažiť naozajstné, autentické šťastie,
musíme radikálne prijať všetky svoje emócie -
aj tie mätúce a ťažké.
No emočná agilita je viac než len prijatie emócií.
Už vieme, že dôležitá je aj presnosť.
Výskumom som zistila, že dôležité sú slová.
Často pre svoje emócie využívame rýchle a jednoduché nálepky.
„Som v strese“ počúvam asi najčastejšie.
Ale existuje celý vesmír rozdielov medzi stresom a sklamaním.
Alebo stresom a pocitom, že „som v nesprávnej práci“.
Až keď svoje emócie pomenujeme presne,
máme väčšiu šancu odhaliť ich presnú príčinu.
Vedci tvrdia, že mozgu sa vtedy aktivuje
„potenciál pripravenosti“ a my môžeme podniknúť konkrétne kroky.
A nielen hocijaké kroky – ale tie správne kroky pre nás.
Pretože emócie sú dáta.
Naše emócie obsahujú smerové tabule k veciam, na ktorých nám záleží.
Väčšinou nepocítime nič silné pri veciach,
ktoré nemajú žiaden význam pre náš vlastný svet.
Ale ak čítame správy a pocítime hnev,
možno nám ukazuje, že si ceníme rovnosť a férovosť –
to je šanca podniknúť aktívne kroky,
aby sme tým smerom posunuli aj náš život.
Keď sa otvoríme náročným emóciám,
môžeme získať odpovede, ktoré sa zhodujú s našimi hodnotami.
Ale mám aj dôležitú výstrahu.
Emócie sú dáta, ale nie sú to nariadenia.
Môžeme si všimnúť svoje emócie a zistiť z nich naše hodnoty,
ale nemusíme ich poslúchať.
Môžem vypočuť svojho syna, keď ho frustruje jeho malá sestra,
ale nemusím schváliť jeho nápad, darovať ju prvému človeku,
na ktorého natrafíme v obchode.
(smiech)
My máme emócie, no ony nevlastnia nás.
Keď si osvojíme rozdiel medzi tým, ako sa cítime,
a tým, čo spravíme, aby sme sa posunuli smerom ku svojím hodnotám,
nájdeme prostredníctvom nich cestu
k svojmu lepšiemu ja.
Tak, ako to vyzerá v praxi?
Keď cítite silnú, ťažkú emóciu,
nebežte smerom k „únikovému východu“.
Zistite, o čom je, pozrite sa do zápisníka vo svojom srdci.
Čo vám tá emócia hovorí?
Nehovorte „ja som“ ako „som nahnevaná“ alebo „som smutná“.
Keď hovoríte „ja som“,
znie to, akoby ste boli tou emóciou.
Zatiaľ čo vy ste vy a emócia je zdroj dát.
Namiesto toho si ju všimnite a opíšte ako pocit:
„Všimla som si, že sa cítim smutná.“
„Všimla som si, že sa cítim nahnevaná.“
Sú to základné zručnosti pre nás,
naše rodiny, naše komunity.
Zároveň sú nevyhnutné v práci.
V mojom výskume
som sa pozrela na to, čo pomáha ľuďom dať zo seba v práci to najlepšie.
Zistila som, že silný vplyv má
zváženie potrieb každého jednotlivca.
Keď ľudia môžu do práce priniesť svoje skutočné emócie,
tak v tejto práci prekvitá angažovanosť, kreativita a inovácia.
Diverzita, to nie sú len ľudia,
ale aj to, čo je v ich vnútri.
Vrátane rôznorodosti emócií.
Najagilnejšie a najodolnejšie tímy, jednotlivci, organizácie,
rodiny či komunity
sú otvorené prirodzeným ľudským emóciám.
Vďaka tomu sa môžeme pýtať:
„Čo mi hovorí moja emócia?“
„Aký krok ma privedie bližšie k mojim hodnotám?“
„A čím sa vzdialim od svojich hodnôt?“
Emočná agilita je schopnosť vnímať svoje emócie
so zvedavosťou, súcitom
a najmä s odvahou podniknúť kroky bližšie ku svojim hodnotám.
Ako malé dievča som sa niekedy v noci
budila vystrašená myšlienkou na smrť.
Môj otec ma vtedy upokojoval – pohladeniami a bozkami.
Ale nikdy mi neklamal.
„Všetci zomrieme, Susie,“ hovorieval.
„Je normálne, že sa bojíš.“
Nesnažil sa vytvoriť airbag medzi mnou a realitou.
Chvíľu mi trvalo, kým som si uvedomila silu,
s akou ma v tie noci viedol.
Ukázal mi, že odvaha neznamená absenciu strachu.
Odvaha je strach, ktorý kráča vpred.
Nikto z nás netušil, že o 10 krátkych rokov bude preč.
A že čas každého z nás je príliš vzácny, príliš krátky.
Keď príde čas postaviť sa vlastnej zraniteľnosti
v takto ohraničenom čase,
bude sa nás pýtať:
„Dokážeš to?“
„Dokážeš vnímať?“
Nech je v tom momente odpoveďou jasné „áno“.
„Áno“ zrodené z celoživotného rozhovoru s vaším vlastným srdcom.
A z toho, že vidíte samých seba.
Pretože len keď vidíte samých seba,
môžete vidieť aj druhých:
to je jediná udržateľná cesta
v tomto krehkom, krásnom svete.
Sawubona.
A ďakujem.
(smiech)
Ďakujem.
(potlesk)
Ďakujem.
(potlesk)