Salutare, tuturor.
Sawubona.
În Africa de Sud, de unde vin eu,
„sawubona” înseamnă „bună” în limba zulu.
Cuvântul are o intenție frumoasă și puternică,
fiindcă „sawubona”, tradus literal, înseamnă
„te văd și văzându-te, te fac să exiști”.
Cât de frumos, imaginați-vă că sunteți salutați așa.
Dar ce-i necesar în sensul în care ne percepem noi înșine?
Gândurile, emoțiile și poveștile noastre,
care ne ajută să prosperăm
într-o lume tot mai complexă și tensionată?
Această întrebare esențială stă la baza muncii mele de o viață.
Fiindcă felul în care relaționăm cu interiorul nostru determină totul:
fiecare aspect al felului în care iubim, trăim,
ne creștem copiii și conducem.
Percepția standard a emoțiilor drept bune sau rele,
pozitive sau negative,
e rigidă.
Iar rigiditatea în fața complexității e toxică.
Avem nevoie de mai multă agilitate emoțională
pentru a rezista și prospera cu adevărat.
Misiunea mea cu această vocație
nu a început pe holurile sacre ale unei universități,
ci în problemele haotice și delicate ale vieții.
Am crescut în suburbiile albe ale apartheidului din Africa de Sud,
o țară și o comunitate hotărâte să nu vadă,
să nege.
Negarea e cea care facilitează 50 de ani de legislație rasistă,
în timp ce oamenii se conving că nu fac nimic greșit.
Totuși, mai întâi am aflat despre puterea distructivă a negării
la nivel personal,
înainte să înțeleg cum îmi afecta țara de origine.
Tatăl meu a murit într-o vineri.
Avea 42 de ani, iar eu 15.
Mama mi-a șoptit să mă duc să-i spun la revedere
înainte să plec la școală.
Așa că mi-am pus ghiozdanul jos și am mers pe culoarul ce ducea
către mijlocul căminului, unde tata zăcea murind de cancer.
Avea ochii închiși, dar știa că eram acolo.
În preajma lui m-am simțit mereu văzută.
I-am spus că îl iubesc,
mi-am luat la revedere și mi-am continuat ziua.
La școală, m-am dus absentă la științe, matematică, istorie și biologie,
în timp ce tata trecea în altă lume.
Din mai până în iulie, septembrie și noiembrie,
mi-am văzut de treabă, cu zâmbetul meu obișnuit.
Nu mi-a scăzut nicio notă.
Când eram întrebată cum mă simțeam, ridicam din umeri și ziceam „bine”.
Eram lăudată pentru cât de puternică eram.
Eram expertă în a fi bine.
Dar acasă ne chinuiam.
Tata nu reușise să-și păstreze mica afacere cât fusese bolnav.
Iar mama, singură, își plângea iubirea vieții ei,
încercând să crească trei copii, iar creditorii băteau la ușă.
Ca familie, ne simțeam devastați financiar și emoțional.
Și, izolată, am intrat rapid într-un cerc negativ.
Am început să folosesc mâncarea pentru a-mi amorți durerea,
mâncând excesiv și vomitând,
refuzând să accept deplina apăsare a durerii mele.
Nimeni nu știa, iar într-o cultură care prețuiește asiduu pozitivitatea,
am crezut că nimeni nu voia să știe.
Dar o persoană nu s-a lăsat păcălită de povestea mea cu triumful asupra durerii.
Profesoara de engleză dintr-a opta m-a fixat cu ochi albaștri arzători,
pe când ne-a dat caietele neîncepute.
A zis: „Scrieți ce simțiți.
Spuneți adevărul.
Scrieți ca și cum nimeni n-ar citi.”
Și, uite așa,
am fost invitată să mă prezint autentic în fața suferinței și durerii mele.
Era un fapt simplu,
dar o adevărată revoluție pentru mine.
Revoluția asta, care a început în acest caiet gol,
acum 30 de ani,
a dat formă muncii mele de o viață.
Corespondența secretă, tăcută, cu mine însămi.
Ca o gimnastă,
am început să mă duc dincolo de rigiditatea negării,
către ceea ce acum numesc
agilitate emoțională.
Frumusețea vieții e inseparabilă de fragilitatea sa.
Suntem tineri până nu mai suntem.
Mergem seducător pe stradă,
până într-o zi când ne dăm seama că suntem nevăzuți.
Ne cicălim copiii și într-o zi ne dăm seama
că e liniște acolo unde era odată copilul,
care-și croiește acum drumul în lume.
Suntem sănătoși, până când un diagnostic ne îngenunchează.
Singura certitudine e incertitudinea,
și, totuși, nu navigăm prin fragilitatea asta cu succes sau în mod susținut.
Organizația Mondială a Sănătății spune că depresia
e acum singura cauză principală a incapacității la nivel global,
depășind cancerul,
depășind bolile cardiace.
Și în vremuri de o complexitate majoră,
cu schimbări tehnologice, politice și economice fără precedent,
vedem cum tendința oamenilor
e să se blocheze tot mai mult în reacții rigide față de emoțiile lor.
Pe de o parte, ne-am putea gândi obsesiv la sentimentele noastre,
împotmoliți în mințile noastre,
deciși să avem dreptate
sau căzând victime fluxului de știri.
Pe de alta, ne-am putea reprima emoțiile,
înlăturându-le
și îngăduindu-le doar pe cele considerate justificate.
Într-un sondaj pe care l-am realizat cu peste 70.000 de oameni,
am descoperit că o treime dintre noi,
o treime,
fie ne facem procese de conștiință fiindcă avem așa-zise „emoții nepotrivite”,
precum tristețea,
furia sau chiar durerea,
fie încercăm efectiv să înlăturăm aceste sentimente.
Facem asta nu doar cu noi înșine,
ci și cu cei pe care-i iubim, cu copiii noștri.
Neintenționat, îi putem face să se jeneze să mai aibă emoții percepute negativ,
sărim cu soluții
și ratăm ocazia să-i ajutăm
să perceapă aceste emoții drept inerent valoroase.
Emoțiile normale, firești, sunt percepute acum drept bune sau rele,
iar a fi pozitiv a devenit o nouă formă de corectitudine morală.
Bolnavilor de cancer li se spune automat să rămână, pur și simplu, pozitivi,
femeilor să nu mai fie nervoase
și lista continuă.
E o tiranie.
E o tiranie a pozitivității.
Și e cumplit.
Inuman.
Și ineficace.
Și ne-o facem cu mâna noastră
și le facem asta și altora.
Dacă e ceva ce au în comun
gândirea obsesivă, refularea și falsa pozitivitate, atunci e asta:
toate sunt reacții rigide.
Și dacă e măcar ceva ce putem învăța
din inevitabila cădere a apartheidului,
e că negarea rigidă nu funcționează.
Nu e durabil
la nivelul individului, al familiei,
al societății.
Și, în timp ce privim cum se topesc calotele,
nu e durabil pentru planetă.
Studiile asupra reprimării emoțiilor arată că dacă sunt înăbușite sau ignorate,
ele devin mai puternice.
Psihologii numesc asta amplificare.
Ca acel delicios tort de ciocolată din frigider,
cu cât încerci să-l ignori mai mult...
(Râsete)
cu atât mai mult control are asupra ta.
Ți se poate părea că ai controlul asupra emoțiilor nedorite când le ignori,
dar, de fapt, ele te controlează pe tine.
Durerea internă iese întotdeauna la suprafață.
Întotdeauna.
Și cine are de suferit?
Noi.
Copiii noștri,
colegii noștri,
comunitățile noastre.
Acum, nu mă înțelegeți greșit.
Nu sunt împotriva fericirii.
Îmi place să fiu fericită.
Sunt un om destul de fericit.
Dar când reprimăm emoții normale pentru a adopta o pozitivitate falsă,
ne pierdem abilitatea de a dezvolta priceperea să facem față lumii așa cum e,
nu așa cum am vrea să fie.
Sute de oameni mi-au zis ce nu vor să simtă.
Spun lucruri precum:
„Nu vreau să încerc, pentru că nu vreau să mă simt dezamăgit.”
Sau: „Vreau doar ca sentimentul ăsta să dispară.”
„Înțeleg”, le spun.
„Dar ai obiectivele unui om mort.”
(Râsete)
(Aplauze)
Numai oamenii morți
nu sunt deranjați de sentimentele lor sau n-au niciodată sentimente nedorite.
(Râsete)
Numai oamenii morți nu se stresează niciodată,
nu suferă niciodată din dragoste,
nu resimt niciodată dezamăgirea care vine la pachet cu eșecul.
Emoțiile dificile sunt înscrise în contractul nostru cu viața.
Nu poți să ai o carieră cu rost
sau să crești o familie
sau să lași o lume mai bună în urmă
fără stres și disconfort.
Disconfortul e taxa de intrare într-o viață cu rost.
Așadar, cum începem să desființăm rigiditatea
și să adoptăm agilitatea emoțională?
Ca tânără elevă,
când m-am lăsat în voia acelor pagini albe,
am început să mă debarasez de sentimente
ce mi-era impus să le simt.
Mi-am deschis, în schimb, inima către ce simțeam cu adevărat.
Durere.
Și suferință.
Și pierdere.
Și regret.
Acum, studiile arată
că acceptarea completă a tuturor emoțiilor noastre,
până și a celor complicate, dificile,
este baza tenacității, a prosperității
și a fericirii adevărate, autentice.
Dar agilitatea emoțională nu e doar acceptarea emoțiilor.
Știm, de asemenea, că precizia contează.
În cercetările mele am descoperit că cuvintele sunt esențiale.
Adesea, descriem sentimentele în grabă cu denumiri la îndemână.
„Sunt stresat” e cea pe care o aud cel mai des.
Dar e o diferență ca de la cer la pământ între stres și dezamăgire
sau stres și bine-cunoscuta groază de a avea cariera nepotrivită.
Când ne numim emoțiile cu precizie,
suntem mai capabili să discernem cauza exactă a sentimentelor noastre.
Potențialul de disponibilitate, cum îl numesc oamenii de știință,
se activează și ne permite să luăm măsuri concrete.
Dar nu orice fel de măsuri, pe cele potrivite pentru noi.
Fiindcă emoțiile noastre sunt date.
Emoțiile noastre semnalizează luminos către lucrurile de care ne pasă.
Avem tendința să nu simțim emoții puternice
față de ceva ce nu înseamnă nimic în universul nostru.
Dacă simți furie când citești știrile,
acea furie e un indicator că probabil prețuiești echitatea și corectitudinea,
și e o ocazie să iei măsuri în mod activ
ca să-ți modelezi viața în acea direcție.
Când suntem deschiși față de emoțiile dificile,
suntem capabili să dăm naștere unor răspunsuri aliniate valorilor.
Dar există un avertisment important.
Emoțiile sunt date, nu directive.
Ne putem recunoaște și valorifica emoțiile
fără să fie nevoie să ascultăm de ele,
așa cum eu îmi pot înțelege fiul când e supărat pe surioara lui,
dar fără să-i aprob ideea că poate s-o dea
primului străin pe care îl vede în mall.
(Râsete)
Noi stăpânim emoțiile, nu ele pe noi.
Când interiorizez diferența dintre cum mă simt în deplina mea înțelepciune
și ce fac când acționez în concordanță cu valorile,
dau naștere căii către cea mai bună versiune a mea
prin intermediul emoțiilor.
Cum se manifestă asta în practică?
Când simți o emoție puternică, dificilă,
nu te grăbi către soluții emoționale.
Învață-i contururile, fii prezent în jurnalul inimii.
Ce încearcă emoția să-ți transmită?
Și încearcă să nu zici „sunt”, ca în „sunt nervos” sau „sunt trist”.
Când spui „sunt”,
sună ca și cum tu ai fi emoția.
În vreme ce tu ești tu, iar emoția e o sursă de date.
În schimb, încearcă să observi sentimentul așa cum e:
„Observ că mă simt trist.”
sau „Observ că mă simt nervos”.
Astea sunt aptitudini esențiale pentru noi,
pentru familiile și comunitățile noastre.
Și sunt vitale și la locul de muncă.
În cercetările mele, analizând ce-i ajută pe oameni să dea ce au mai bun la muncă,
am descoperit un redutabil element cheie:
considerația individualizată.
Când oamenilor li se permite să-și simtă adevărul emoțional,
implicarea, creativitatea și inovația sporesc în organizație.
Diversitatea nu înseamnă doar oameni, ci și ce e în interiorul lor.
Inclusiv diversitatea emoțiilor.
Cele mai agile și rezistente persoane, echipe,
organizații, familii și comunități
sunt formate pe deschiderea către emoțiile umane firești.
Asta e ceea ce ne permite să zicem:
„Ce-mi transmite emoția?”,
„Ce acțiune mă apropie de valorile mele?”
„Care mă îndepărtează de valorile mele?”.
Agilitatea emoțională e capacitatea de a-ți întâmpina emoțiile
cu curiozitate și compasiune,
și mai ales e curajul de a lua măsuri aliniate valorilor.
Când eram mică, mă trezeam noaptea
îngrozită de gândul la moarte.
Tata mă consola cu mângâieri și săruturi.
Dar nu m-a mințit niciodată.
„Cu toții murim, Susie”, zicea.
„E normal să-ți fie frică.”
N-a încercat să inventeze un tampon între mine și realitate.
Mi-a luat ceva timp să înțeleg
puterea felului în care m-a îndrumat în acele nopți.
Mi-a arătat că curajul nu înseamnă absența fricii,
curajul este frica în mișcare.
Niciunul din noi nu știa că peste doar zece ani
avea să piară.
Iar timpul acela, pentru fiecare din noi, e mult prea prețios
și mult prea scurt.
Dar când ne sosește vremea
să ne înfruntăm fragilitatea,
în acele ultime clipe,
ne va întreba:
„Ești agil?”
Fie ca clipa aceea să fie un „da” categoric.
Un „da” născut dintr-o corespondență de-o viață cu propria inimă.
Și din percepția propriei persoane.
Pentru că percepându-te,
ești capabil și să-i vezi pe alții,
singura cale durabilă de urmat
într-o lume fragilă și frumoasă.
Sawubona.
Și mulțumesc.
(Râsete)
Mulțumesc.
(Aplauze)
Mulțumesc.
(Aplauze)