Jó napot!
Sawubona!
Dél-Afrikában, ahová valósi vagyok,
sawubona a zulu köszönés.
A szó mögött szép és erőteljes szándék rejlik,
mert a sawubona szó szerint azt jelenti:
"látlak, és látásod révén hozlak létre".
Oly szép, képzeljék el, ha valakit így köszöntenek.
Mi kell ahhoz, hogy saját magunkat lássuk?
Gondolatainkat, érzelmeinket és történeteinket,
amely boldogulásunkat elősegíti
egyre bonyolultabb és ijesztő világunkban?
E fogas kérdés áll életművem középpontjában.
Mert a "hogyan bánunk belső világunkkal" mozgat mindent.
Mindent: hogy szeretünk, hogy élünk,
milyen szülők és vezetők vagyunk.
Az érzelmek hagyományos fölfogása: jó vagy rossz,
pozitív vagy negatív –
merev.
Bonyolultsága ellenére a merevség mérgező.
A valódi ellenálló képesség és boldogulás érdekében
nagyobb érzelmi rugalmasságra van szükség.
Hivatásom
nem megszentelt egyetemi csarnokokban indult,
hanem az élet mocskos és érzékeny sűrűjében.
A szeparatista Dél-Afrika fehér külvárosában nőttem fel,
olyan országban és közösségben, amely eltökélte: vak lesz.
Tagadni fog.
Tagadásra eltökélten, 50 éves rasszista törvényhozást tett lehetővé,
miközben emberek győzködték magukat: "semmi rosszat nem teszünk".
A tagadás romboló erejét
először személyemben tapasztaltam meg,
mielőtt megértettem, hogyan hat az szülőhazámra.
Apám pénteki napon halt meg.
42 éves volt, én 15.
Anyám odasuttogta nekem iskolába indulásom előtt:
"Menj, búcsúzz el apádtól!"
Letettem a hátizsákom, végigmentem a házunk belsejébe vivő folyosón,
s ott feküdt apám, ráktól haldokolva.
Szeme csukva volt, de tudta, hogy ott vagyok.
Jelenlétében mindig úgy éreztem, lát engem.
Elmondtam neki, hogy szeretem,
elbúcsúztam tőle, és dolgomra indultam.
Az iskolában gondolataim tudományról matekra, törire s biológiára cikáztak,
miközben apám elmúlt e világból.
Májustól júliusig, szeptembertől novemberig
szokásos mosolyommal jártam-keltem,
egyetlen osztályt sem mulasztottam.
Amikor hogylétemről kérdeztek, csak vállat vontam: minden rendben.
Dicsérték keménységemet.
Én voltam a keménység példaképe.
Ám otthon kínlódtunk,
mert apám a betegsége idején
képtelen volt vinni kisvállalkozását.
Anyám pedig, élete szerelmét gyászolva,
egyedül igyekezett nevelni három gyerekét,
s a hitelezők a nyakára jártak.
Úgy éreztük: családunk mind anyagilag mind érzelmileg tönkrement.
Senyvedtem, gyorsan elszigetelődtem.
Az ételt fájdalmam tompítására kezdtem használni.
Kicsapongtam, felejteni akartam.
Nem akartam magamra venni bánatom teljes súlyát.
Senki sem tudta, és a hajthatatlan derűlátást értékelő kultúrában
szerintem nem is akart róla tudni senki.
De egyvalaki nem vette be a bánat fölötti diadalom meséjét.
Nyolcadikos angoltanárnőm izzó, kék szemével méregetett,
mikor üres jegyzetfüzeteket osztott ki.
"Írjátok le, mit éreztek – mondta.
Az igazat mondjátok el.
Mintha rajtatok kívül más nem olvasná."
Ilyen egyszerűen kértek föl,
hogy hitelesen mutassam ki bánatom és fájdalmam.
Egyszerű tett volt,
de számomra forradalmi tettel ért föl.
Forradalmam üres füzettel kezdődött
30 éve,
s ez alakította életművemet.
A titkos, csöndes levélváltás önmagammal.
Mint a tornász,
kezdtem a tagadás merevsége mögé hatolni,
abba, amit most
érzelmi rugalmasságnak nevezek.
Az élet szépsége és törékenysége elválaszthatatlan.
Csak ideig-óráig maradunk fiatalok.
Szexisen megyünk az utcán,
míg egy nap észre nem vesszük, hogy fittyet hánynak ránk.
Gyerekeinkkel pörölünk, míg egy nap észre nem vesszük,
hogy egykori helyük csöndes,
mert már a maguk útját járják.
Egészségesek vagyunk, míg egy diagnózis térdre nem kényszerít.
Az egyetlen bizonyosság a bizonytalanság,
és még nem tájékozódunk sikeresen s tartósan e mulandóságban.
A WHO szerint jelenleg a világon
a depresszió vezeti a rokkantsági okokat,
megelőzve a rákot
és a szívbetegségeket.
Egyre bonyolultabb világunkban
példátlan műszaki, politikai és gazdasági változások közepette látjuk,
hogy egyre inkább hajlamosak bezárkózni az emberek,
és merev válaszokat adni érzelmeikre.
Egyfelől lehet, hogy szenvedélyesen rágódunk érzelmeinken.
Gondolatainkba merülünk.
Igazunkat bizonygatjuk.
Vagy áldozattá válunk a hírfolyamban.
Másrészt visszafojthatjuk érzelmeinket,
háttérbe szorítva őket,
s csak a helyénvalóknak engedünk teret.
Több mint 70 000 főn végzett nem régi fölmérésemből kiderül,
hogy egyharmadunk –
egyharmadunk!
elítéli magát az ún. "rossz érzelmek":
szomorúság,
düh vagy még a bánat miatt is.
Vagy erőnek erejével elnyomja őket.
Nemcsak magunkkal bánunk így,
hanem szeretteinkkel, pl. gyerekeinkkel is,
negatív érzelmeik láttán akaratlanul meg is bánthatjuk őket,
egyszerűen megoldva a helyzetet,
miközben elmulasztjuk ráirányítani a figyelmüket:
érzelmeik eredendően értékesek.
Normális, természetes érzelmeket manapság jónak vagy rossznak minősítenek.
A derűlátás az erkölcsileg helyes viselkedés új formája lett.
Rákosoknak automatikusan azt mondják: "Maradj derűlátó!"
"Nők, ne dühöngjetek!"
És sorolhatnánk tovább.
Ez zsarnokság.
A derűlátás zsarnoksága.
Ez kegyetlenség.
Természetellenes.
Nem hatékony.
Ezt tesszük magunkkal
és másokkal.
Ha létezik közös tulajdonsága a rágódásnak, elfojtásnak
és a hamis derűlátásnak, akkor az a következő:
e válaszok mind merevek.
Ha létezik egyetlen levonható tanulsága
a szegregáció szükségszerű bukásának, az így foglalható össze:
a makacs tagadás nem működik.
Fönntarthatatlan.
Akár egyének, akár családok,
akár társadalmak esetében.
A jégsapkák olvadását figyelve
bolygónk léptékében is az.
Az érzelmi elfojtások kutatása kimutatta,
hogy amikor érzelmekről nem veszünk tudomást,
csak erősödnek.
Pszichológusok ezt erősítésnek hívják.
Mint a hűtőben lévő finom csoki esetében:
minél inkább igyekszünk nem törődni vele...
(Nevetés)
annál inkább a hatalmába kerít.
Talán azt hiszik: kordában tartják nem kívánt érzelmeiket,
ha nem törődnek velük, de azok tartják fogva önöket.
A belső fájdalom mindig kitör.
Mindig.
Ki fizeti meg az árát?
Mi.
Gyerekeink,
munkatársaink,
közösségünk.
Ne értsenek félre!
Nem ellenzem a boldogságot.
Szeretek boldog lenni.
Boldog ember vagyok.
Ám ha normális érzelmeinket félresöpörjük, és hamis derűlátásban tobzódunk,
elvesztjük képességünket, hogy valódi világunkkal foglalkozzunk.
Helyette vágyott világgal foglalkozunk.
Százak beszéltek nekem arról, hogy mit nem szeretnének érezni.
Ilyeneket mondtak:
"Nem akarom kipróbálni, mert nem szeretnék csalódni."
Vagy: "Csak azt szeretném, ha elmúlna ez az érzés."
"Értem – szoktam válaszolni.
De ezek halottak céljai!"
(Nevetés)
(Taps)
Csak halottaknak nincsenek soha
nem kívánatos vagy kellemetlen érzéseik.
(Nevetés)
Csak halottak nem stresszelnek soha,
nem törik össze a szívük,
nem csalódnak soha sikertelenség esetén.
Az erős érzelmek az élettel kötött szerződésünk része.
Nem lehet jelentőségteljes pályafutásunk
és nem nevelhetünk családot,
nem tehetjük a világot jobbá
stressz vagy kényelmetlenség nélkül.
A jelentőségteljes élet belépődíja a kényelmetlenség.
Hogyan kezdjünk hozzá a merevség lebontásához
és az érzelmi rugalmasság kibontakoztatásához?
Mint az a fiatal diáklány,
amikor az üres lapok fölé hajolt.
Megszabadultam az érzelmektől,
amelyeket éreznem kellett volna.
Helyette kitártam szívemet azok előtt, amiket tényleg éreztem.
Fájdalom.
Szomorúság.
Veszteség.
Sajnálat.
Kutatások feltárták,
hogy minden érzelmünk tétovázás nélküli elfogadása –
még a zavaros, összetetteké is –
mérföldkő a kitartás, gyarapodás
és a valódi boldogság felé vezető úton.
Ám az érzelemgazdagság több az érzelmek elfogadásánál.
Azt is tudjuk, hogy a pontosságnak jelentősége van.
Kutatásaimból tudom, hogy a szavak fontosak.
Gyakran sietősen, könnyen odavetett címkékkel írjuk le érzelmeinket.
"Stresszelek" – hallom a leggyakrabban.
De a stressz és a csalódottság – két különböző világ,
akárcsak a stressz és a "rossz pályán vagyok" rémülete.
Ha érzelmeinket pontosan címkézzük,
jobban felismerjük érzelmeink pontos okát.
Agyunkban az ún. készenléti potenciál kialakulása
ad lehetőséget konkrét tettek elvégzésére.
Nem mindegy, milyen tettre; a nekünk kellő, helyes tettre.
Mert érzelmeink adatok.
Érzelmeink villogó fényeket tartalmaznak, amelyek fontos dolgainkat jelzik.
Nem szoktunk erős érzelemmel reagálni
nekünk közömbös dolgokra.
Ha hírek olvastán dühöt érzünk,
a düh jelzi, hogy az egyenlőséget és a tisztességet nagyra értékeljük,
nemkülönben hogy tegyünk valamit
életünk afelé mozdítása érdekében.
Ha összetett érzelmekre nyitottak vagyunk,
értékeinkkel összhangban álló válaszokra leszünk képesek.
De van itt egy fontos ellentmondás.
Az érzelmek adatok, nem előírások.
Érzelmeket kimutathatunk, és fölfedezhetjük értéküket,
anélkül hogy figyelnénk rájuk.
Ahogy fiamnak példát mutatok a kishúga okozta szorongásban,
de nem támogatom az ötletét,
hogy adjuk oda a bevásárlóközpontban az első szembejövőnek.
(Nevetés)
Nekünk vannak érzelmeink, nem fordítva.
Mikor tudatosul bennünk, mi a különbség teljes élettapasztalatunk érzése
és aközött, amit értékeinkkel összhangban teszünk,
érzelmeinken keresztül
legjobb énünk felé kövezzük ki az utat.
Hogy néz ez ki a gyakorlatban?
Amikor erős, vad érzelem fog el,
ne siessünk véget vetni neki.
Ismerjük meg a határait, jegyezzük be szívünk naplójába.
Mit súg nekünk az érzelmünk?
Kerüljük a "dühös vagyok", "bánatos vagyok" kifejezéseket.
A "...vagyok" úgy hangzik,
mintha az érzelem mi magunk lennénk.
Mi – mi vagyunk, az érzelmünk adatforrás;
igyekezzünk észrevenni az érzelem rendeltetését:
"Észlelem, hogy bánatot érzek",
vagy "Észlelem, hogy dühöt érzek".
Ezek lényeges készségek magunk,
családunk, közösségünk számára.
Létfontosságúak a munkahelyünkön is.
Amikor azt kutattam,
mi kell, hogy munkánkban a legjobbat nyújtsuk,
hatékony, kulcsfontosságú elemet találtam:
a személyes megfontolást.
Amikor megélhetjük érzelmeink valódiságát,
elhivatottság, újító- és alkotókészség virul a szervezetünkben.
Nemcsak az emberek sokrétűségéről van szó,
hanem a bennük lévő sokrétűségről is.
Beleértve az érzelmek sokrétűségét is.
A leginkább érzelemgazdag, kitartó egyének és csoportok,
szervezetek, családok, közösségek
a normális emberi érzelmek nyitottságán alapulnak.
Így válik lehetővé a kérdés:
"Mit súg az érzelmem?",
"Milyen tett vezet az értékeim felé?",
"Milyen tett mond ellent értékeimnek?".
Az érzelmi rugalmasság kíváncsiságunkból,
együttérzésünkből és különösen bátorságunkból fakadó képesség,
hogy értékeinkkel összhangban cselekedjünk.
Kiskoromban
éjszakánként sokszor halálfélelemre ébredtem.
Apám gyengéden megpaskolva puszikkal nyugtatgatott.
De sosem hazudott.
"Mindnyájan meghalunk, Susie – mondogatta.
A félelem normális dolog."
Nem próbált védőpajzsot tenni közém és a valóság közé.
Beletelt némi időmbe, míg megértettem azt a hatalmat,
amellyel átvezetett azokon az éjeken.
Bátorságot mutatott nekem, nem a félelem hiányát:
a bátorság félelemmel jár.
Egyikünk sem tudta, hogy alig 10 éven belül
el fog hunyni.
Az az idő mindannyiunknak túl becses
és túl rövid.
De mikor üt az óránk,
hogy szembenézzünk gyarlóságunkkal,
utolsó időnkben
elhangzik a kérdés:
"Tevékeny vagy?"
Legyen az a pillanat a fenntartás nélküli igenlő válaszé.
"Igen", mert egész életünkben összhangban voltunk szívünkkel.
És értjük magunkat.
Mert ha magunkat értjük,
másokat is érthetünk:
ez az egyetlen előrevivő módszer
törékeny és gyönyörű világunkban.
Sawubona.
És köszönöm.
(Nevetés)
Köszönöm.
(Taps)
Köszönöm.
(Taps)