שלום לכולם.
"סָאוּבוֹנַה".
בדרום אפריקה, שממנה הגעתי,
"סָאוּבוֹנַה" משמעותה "שלום" בשפת הזוּלוּ.
ישנה כוונה יפהפייה ועוצמתית מאחורי המילה,
מכיוון שהתרגום המילולי ל"סָאוּבוֹנַה" הוא:
"אני רואה אותך, ובכך אני מנכיחה את קיומך."
כה יפה, דמיינו שמברכים אתכם בצורה הזו.
אבל מה זה אומר, לגבי האופן שבו אנו רואים את עצמנו?
המחשבות שלנו, הרגשות שלנו והסיפורים שלנו,
שעוזרים לנו לשגשג
בעולם שהופך מורכב וטעון יותר ויותר?
השאלה המכריעה הזו נמצאת במרכז מפעל חיי.
מכיוון שהדרך בה אנו מתמודדים עם עולמנו הפנימי מניעה את הכל:
כל היבט בדרך שבה אנו אוהבים, חיים,
מגדלים את ילדינו ומנהיגים אחרים.
הראייה המקובלת של רגשות כטובים או רעים,
חיוביים או שליליים,
היא נוקשה.
ונוקשות למול מורכבות היא ארסית.
אנו צריכים רמות גבוהות יותר של גמישות רגשית
בשביל חוסן ושגשוג אמיתיים.
המסע שלי עם הייעוד הזה,
החל לא במסדרונות המקודשים של אוניברסיטה,
אלא בעסק המבולגן והרגיש של החיים.
אני גדלתי בפרברים הלבנים באפרטהייד של דרום אפריקה,
מדינה וקהילה שהייתה מחויבת ל"לא לראות".
להכחשה.
זוהי הכחשה שהופכת 50 שנים של חקיקה גזענית לאפשרית,
בעוד אנשים משכנעים את עצמם שהם לא עושים שום דבר רע.
ועדיין, למדתי לראשונה על כוחה ההרסני של ההכחשה ברמה האישית,
לפני שהבנתי מה היא גורמת למדינת הולדתי.
אבי נפטר ביום שישי
הוא היה בן 42 ואני הייתי בת 15.
אמי לחשה לי ללכת ולהיפרד מאבי
לפני שהלכתי לבית הספר.
אז הנחתי את הילקוט שלי ופסעתי דרך המסדרון שהוביל
ללב ביתינו, איפה שאבי שכב גוסס מסרטן.
עיניו היו סגורות, אבל הוא ידע שאני שם
בנוכחותו, תמיד הרגשתי נראית
אמרתי לו שאני אוהבת אותו,
נפרדתי ממנו והלכתי לדרכי.
בבית הספר, קיפצתי בין השיעורים השונים
בזמן שאבי נפרד מן העולם.
מחודש מאי עד יולי, סטפטמבר ואז נובמבר,
התהלכתי עם החיוך הרגיל שלי.
אף ציון שלי לא נפגע.
כשנשאלתי, "מה שלומך?" פשוט אמרתי "בסדר"
שיבחו אותי על היותי חוזקה.
הייתי אמנית בלהיות "בסדר".
אבל בבית, נאבקנו.
אבי לא יכל לנהל את העסק הקטן שלו
בזמן מחלתו.
ואמי, לבדה, התאבלה על אהבת חייה,
ניסתה לגדל שלושה ילדים
והנושים דפקו על הדלת.
הרגשנו, כמשפחה, הרוסים כלכלית ורגשית.
ואני התחלתי לצלול למטה בודדה, במהירות.
התחלתי להשתמש באוכל כדי לאלחש את הכאב שלי.
זללתי והקאתי.
סירבתי לקבל את מלוא כובד האבל שלי.
איש לא ידע, ובתרבות שמקדשת חיוביות תמידית,
חשבתי שאף אחד לא רצה לדעת.
אבל אישה אחת לא קנתה את סיפור ניצחוני על האבל.
מורתי לאנגלית בכיתה ח' התמקדה בי עם עיניה הכחולות,
בזמן שחילקה מחברות ריקות
היא אמרה: "כתבו מה שאתם מרגישים.
ספרו את האמת.
כתבו כאילו אף אחד לא קורא."
וככה פתאום,
זומנתי להופיע, באותנטיות, לאבל שלי ולכאב שלי.
זה היה מעשה פשוט,
אבל לא פחות ממהפיכה עבורי.
זאת הייתה מהפכה שהחלה במחברת הריקה הזו,
לפני 30 שנה,
שעיצבה את עבודת חיי.
בהתכתבויות הסמויות עם עצמי,
כמו מתעמלת,
החלתי לנוע מעבר לנוקשות של ההכחשה
אל מה שהחלתי לקרוא לו
"גמישות רגשית."
יופי החיים לא ניתן להפרדה משביריריותו.
אנחנו צעירים עד שאנחנו כבר לא.
אנחנו הולכים ברחובות סקסיים
עד שיום אחד אנו מגלים שאנחנו בלתי נראים
אנו מנדנדים לילדינו ויום אחד אנו מבינים
שיש דממה היכן שהילדה הזו שכנה,
עכשיו עושה את דרכה בעולם.
אנחנו בריאים עד שאבחנה מורידה אותנו לברכיים.
הוודאות היחידה היא חוסר הוודאות.
ועדיין, אנחנו לא מנווטים במציאות הזו בהצלחה או בצורה בת קיימא.
ארגון הבריאות העולמי מספר לנו שדיכאון
הוא הגורם העולמי המוביל ללקות.
מעבר לסרטן,
מעבר למחלות לב.
ובזמן של מורכבות הולכת וגוברת,
ושינויים טכנולוגיים, פוליטיים וכלכליים, חסרי תקדים,
אנחנו רואים איך נטיית האנשים
היא יותר ויותר להינעל לתוך תגובות קשיחות לרגשותיהם.
מצד אחד, אנו עלולים לחשוב באובססיביות על רגשותינו,
נתקעים בתוך ראשינו,
מכורים ללהיות צודקים,
או להיות קורבנו של הפיד שלנו.
מצד שני, אנו עלולים לאפסן את רגשותינו,
דוחפים אותם הצידה,
ומאפשרים רק את אלו שנחשבים לגיטימיים.
בסקר שערכתי עם מעל 70,000 אנשים,
מצאתי ששליש מאיתנו --
שליש --
שופטים את עצמנו על הרגשת "רגשות רעים"
כמו עצב,
כעס או אפילו אבל,
או מנסים להדוף את הרגשות האלו
אנו לא עושים זאת רק לעצמנו
אלא גם לאנשים שאנו אוהבים, כמו הילדים שלנו.
מבלי להתכוון, אנו עלולים לבייש אותם מלהרגיש רגשות שנתפסים כ"רעים,"
קופצים לפתרון
ונכשלים בלעזור להם
לראות את הרגשות האלו כבעלי ערך יסודי.
רגשות נורמלים וטבעיים נתפסים כ"טובים" או "רעים".
ולהיות חיובי, נהיה תצורה חדשה של תקינות מוסרית.
לאנשים עם סרטן נאמר, פשוט תישארו חיוביים.
לנשים, תפסיקו להיות כעוסות.
והרשימה עוד ארוכה.
זו עריצות.
זו עריצות של חיוביות.
וזה אכזרי.
לא הומני.
ולא יעיל.
ואנחנו עושים זאת לעצמנו,
ואנחנו עושים זאת לאחרים.
אם יש מאפיין משותף אחד
לחשיבה אובססיסית, הדחקה או חיוביות שקרית, הוא זה:
הם כולם תגובות נוקשות.
ואם יש שיעור אחד שאנו יכולים ללמוד
מהנפילה הבלתי נמנעת של משטר האפרטהייד,
זה שהדחקה נוקשה לא עובדת.
היא לא ברת-קיימא.
לאנשים, למשפחות.
לקהילות.
וכשאנו רואים את הקרחונים נמסים,
היא לא ברת-קיימא לכדור הארץ.
מחקרים על הדחקה רגשית מראים
שכשמדחיקים או מתעלמים מרגשות
הם מתעצמים.
פסיכולוגים קוראים לזה "הגברה."
כמו עוגת השוקולד הטעימה במקרר
ככל שתנסו להתעלם ממנה ...
(צחוק)
כך האחיזה שלה עלייכם גדולה יותר.
אתם אולי חושבים שאתם בשליטה על רגשות בלתי רצויים כשאתם מתעלים מהם,
אבל, בעצם, הם שולטים בכם.
כאב פנימי תמיד יוצא.
תמיד.
ומי משלם את המחיר?
אנחנו.
הילדים שלנו.
העמיתים שלנו.
הקהילות שלנו.
עכשיו, אל תבינו אותי לא נכון.
אני לא נגד אושר.
אני אוהבת להיות מאושרת.
אני אישה די מאושרת.
אבל, כשאנחנו מדחיקים רגשות נורמליים בכדי לחבק חיוביות שקרית,
אנו מאבדים את היכולת לפתח כישורים בכדי להתמודד עם העולם כפי שהוא,
לא כפי שהיינו רוצים שהוא יהיה.
פגשתי מאות אנשים שאמרו לי מה הם לא רוצים להרגיש.
הם אומרים דברים כמו,
"אני לא רוצה לנסות בגלל שאני לא רוצה להתאכזב."
או, "אני רק רוצה שההרגשה הזו תעבור"
"אני מבינה", אני אומרת להם.
"אבל יש לכם מטרות של אנשים מתים"
(צחוק)
(כפיים)
רק אנשים מתים
לעולם לא חווים רגשות לא רצויים או לא נוחים
(צחוק)
רק אנשים מתים לעולם לא נלחצים,
לעולם לא חווים שברון לב,
לעולם לא חווים את האכזבה שמגיעה עם כישלון.
רגשות קשים הם חלק מהחוזה שלנו עם החיים.
אתם לא תוכלו לעבוד בקריירה משמעותית
או לגדל משפחה
או להשאיר את העולם טוב יותר
בלי מתח ואי נוחות.
אי נוחות היא מחיר הכניסה לחיים משמעותיים.
אז, איך אנו מתחילים לפרק נוקשות
ומתחילים לחבק גמישות רגשית?
כילדה הזו בבית הספר,
כשלמדתי להתמסר לדפים הריקים האלו,
התחלתי להשתחרר מרגשות
של מה שאני אמורה לחוות.
ובמקום, התחלתי לפתוח את הלב שלי למה שבאמת הרגשתי.
כאב.
ואבל.
ואובדן.
וחרטה.
מחקרים עכשיו מראים
שהקבלה הקיצונית של כל הרגשות שלנו --
גם אלו המבולגנים והקשים ביותר --
היא אבן הפינה לחוסן נפשי, לשגשוג
ולאושר אמיתי ואותנטי.
אבל, גמישות רגשית היא יותר מאשר קבלה של רגשות.
אנחנו יודעים שגם דיוק חשוב.
[קבלה ודיוק]
במחקר שלי, מצאתי שמילים הן חיוניות
לעתים רבות אנו משתמשים בתוויות מהירות וקלות לתאר את רגשותינו.
"אני מתוחה" היא התווית הכי נפוצה שאני שומעת.
אבל יש הבדל עצום בין מתח לאכזבה
או בין מתח לחרדה בידיעה ש"אני בקריירה הלא נכונה".
כשאנחנו מתייגים את רגשותינו בצורה מדוייקת
אנחנו מסוגלים יותר להבחין בגורם המדוייק לרגשות שלנו.
ומה שמדענים קוראים "המוכנות הפוטנציאלית" במח שלנו
מופעלת, ומאפשרת לנו לקחת צעדים מוחשיים.
אבל לא סתם צעדים -- הצעדים הנכונים עבורינו.
מכיוון שהרגשות שלנו הם נתונים,
רגשות הם נתונים
הרגשות שלנו מכילים נורות הכוונה לדברים המשמעותיים עבורינו.
אנו נוטים לא להרגיש רגשות חזקים
לדברים לא משמעותיים בעולמינו.
אם אתם מרגישים זעם כשאתם קוראים עיתון
הזעם הזה הוא תמרור, שאולי אתם מעריכים שיוויון והוגנות --
והזדמנות לקחת צעדיים מכוונים
לעצב את חייכם בכיוון הזה.
כשאנו פתוחים לרגשות הקשים,
אנו יכולים לייצר תגובות שתואמות את ערכינו.
אבל יש כוכבית חשובה.
רגשות הם נתונים, לא הוראות
אנו יכולים לראות את הערך שברגשותינו
מבלי להיות חייבים להקשיב להם.
בדיוק כפי שאני יכולה לראות את הערך בתסכול של בני עם אחותו התינוקת --
אבל לא לקבל את הרעיון שלו שהוא יכול לתת אותה
לזר הראשון שהוא רואה בקניון.
(צחוק)
אנחנו הבעלים של הרגשות שלנו, הם לא הבעלים שלנו.
כשאנחנו מפנימים את ההבדל בין איך אני מרגישה ברוב חוכמתי
ואיזו פעולה אני בוחרת שתואמת את ערכיי,
אנו יוצרים את הדרך להיות הגרסאות הכי טובות של עצמנו,
דרך הרגשות שלנו.
אז, איך זה נראה בפועל?
כשאתם מרגישים רגש חזק וקשה,
אל תרוצו לעבר יציאת החירום הרגשית.
למדו את קווי המתאר שלו, הופיעו ליומן שבלבכם.
מה הרגש אומר לכם?
ותנסו לא להגיד: "אני," כמו "אני כועס" או "אני עצוב."
כשאתם אומרים "אני,"
זה גורם לכם להישמע כאילו אתם הרגש.
כשבעצם אתם אתם, והרגש הוא מקור מידע.
במקום, נסו להבחין ברגש כמה שהוא:
"אני מבחין שאני מרגיש עצוב"
או "אני מבחין שאני מרגיש כעוס."
אלו הם כישורים חיוניים לנו
למשפחות שלנו, לקהילות שלנו.
הם גם חיוניים במקום העבודה.
במחקרי,
כשבחנתי מה עוזר לאנשים להביא את עצמם בצורה הטובה ביותר לעבודה,
מצאתי מאפיין מרכזי:
התחשבות אינדיבידואלית.
כשמתאפשר לאנשים לחוש את האמת הרגשית שלהם,
מעורבות, יצירתיות וחדשנות משגשגים בארגון.
שונות היא לא רק אנשים,
היא גם מה שבתוך האנשים.
כולל שונות של רגשות.
האנשים, ארגונים, משפחות וקהילות הגמישים ביותר ובעלי החוסן הכי גדול,
בנויים על פתיחות לרגשות הנורמליים והאנושיים.
זהו מה שמאפשר לנו לשאול,
"מה הרגש הזה אומר לי?"
"איזו פעולה תקרב אותי לערכים שלי"
"איזו פעולה תרחיק אותי מהערכים שלי"
גמישות רגשית זו היכולת להיות עם הרגשות שלכם
עם סקרנות, חמלה,
ובמיוחד האומץ לבצע פעולות תואמות-ערכים.
כשהייתי קטנה,
הייתי מתעוררת בלילות מבועתת מהמחשבה על מוות.
אבי היה מנחם אותי עם ליטופים רכים ונשיקות,
אבל הוא מעולם לא שיקר.
"כולנו מתים, סוזי," הוא היה אומר.
"זה טבעי לפחד."
הוא לא ניסה להמציא חוצץ ביני למציאות.
לקח לי זמן-מה להבין
את הכח של איך שהוא היה מדריך אותי בלילות האלו.
מה שהוא הראה לי זה שאומץ הוא לא היעדר פחד;
אומץ הוא פחד מהלך.
לא ידענו שתוך 10 שנים קצרות,
הוא כבר לא יהיה בחיים.
הזמן של כל אחד מאיתנו הוא כל כך יקר
וכל כך קצר.
אבל כשהרגע שלנו יגיע
להתמודד מול השבריריות שלנו,
בזמן האחרון הזה,
הוא ישאל אותנו,
"האם את גמישה?"
"האם אתה גמיש?"
תנו לרגע הזה להיות "כן" מהדהד.
"כן" שנולד מתוך חיים שלמים של התכתבות עם הלב שלכם.
ומתוך ראיית עצמכם.
כי כשאתם רואים את עצמכם,
אתם יכולים לראות אחרים, גם:
זו הדרך היחידה ברת-קיימא קדימה
בעולם שבירירי ויפהפה.
סָאוּבוֹנַה
ותודה לכם.
(צחוק)
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)