Hej, allesammen.
Sawubona.
I Sydafrika, hvor jeg kommer fra,
er "sawubona" ordet for "hej" på zulu.
Der ligger en smuk og stærk mening bag ordet,
for "sawubona" betyder, bogstaveligt talt,
"Jeg ser dig, og ved at se dig, får jeg dig til at eksistere."
Så smukt. Forestil dig at få sådan en hilsen.
Men hvad gælder for måden, vi ser os selv?
Vores tanker, vores følelser og vores historier,
der bidrager til vores trivsel
i en mere og mere kompleks og usikker verden?
Dette vigtige spørgsmål har været udgangspunktet for mit livsværk.
For den måde, vi håndterer vores indre verden på, påvirker alt.
Hvert aspekt af hvordan vi elsker, lever,
opfostrer vores børn og leder.
Den almindelige opfattelse af følelser som enten gode eller dårlige,
positive eller negative,
er rigid.
Og rigide tendenser i en kompleks verden er giftige.
Vi må være tilpasningsdygtige følelsesmæssigt
for at blive modstandsdygtige og trives.
Min rejse og mit kald
begyndte ikke i de hyldede universitetssale,
men i livets rodede, ømme virkelighed.
Jeg voksede op i en hvid forstad i Sydafrika under Apartheid,
et land og samfund dedikeret til at vende det blinde øje til.
Til fornægtelse.
Det er fornægtelse, der gør 50 år med racistisk lovgivning mulig,
mens folk overbeviser sig selv om, at de ikke gør noget forkert.
Men jeg måtte stifte bekendtskab med fornægtelsens destruktivitet
på et personligt niveau,
før jeg forstod, hvad den indebar for mit fædreland.
Min far døde på en fredag.
Han var 42 år gammel, og jeg var 15.
Min mor hviskede, at jeg skulle sige farvel til min far
før jeg tog i skole.
Så jeg lagde min skoletaske fra mig og gik gennem gangen
til hvor vores hjems hjerte, min far, lå døende af kræft.
Hans øjne var lukkede, men han vidste, at jeg var der.
I hans nærvær havde jeg altid følt mig set.
Jeg fortalte ham, at jeg elskede ham,
sagde farvel og fortsatte min dag.
I skolen flød jeg fra videnskab til matematik, historie og biologi
imens min far gled fra verden.
Fra maj til juli, til september til november,
fortsatte jeg livet med mit sædvanlige smil.
Mit karaktersnit forblev stabilt.
Når jeg blev spurgt, hvordan det gik, trak jeg på skuldrene og sagde "OK".
Jeg blev rost for at være stærk.
Jeg var mester i at være OK.
Men derhjemme kæmpede vi -
min far havde ikke kunnet holde sin forretning i gang,
mens han var syg.
Og min mor, alenestående, sørgede over hendes livs kærlighed,
mens hun opfostrede tre børn
og långiverne bankede på døren.
Som familie følte vi os finansielt og følelsesmæssigt ødelagte.
Og jeg havnede i en hurtigt nedadgående spiral, isoleret.
Jeg begyndte at misbruge mad for at glemme smerten.
Overspiste og kastede op.
Nægtede at acceptere min sorgs fulde tyngde.
Ingen vidste det og i en kultur, der værdsætter uendelig positivitet,
troede jeg, at ingen ønskede at vide det.
Men der var én person, der ikke købte, at jeg havde overvundet sorgen.
Min engelsklærer i 8. klasse fastholdt mig med brændende blå øjne,
mens hun uddelte tomme skrivehæfter.
Hun sagde: "Skriv hvad du føler.
Fortæl sandheden.
Skriv som om ingen skal læse det."
Og bare lige sådan -
blev jeg bedt om at erkende min virkelige sorg og smerte.
Det var en enkel handling,
men intet mindre end revolutionerende for mig.
Det var denne revolution, som begyndte i dette tomme hæfte
for 30 år siden,
der formede mit livsværk.
Den hemmelige, lydløse korrespondance med mig selv.
Som en gymnast
begyndte jeg at hæve mig over den ubøjelige fornægtelse
til det, jeg i dag kalder
følesesmæssig fleksibilitet.
Livets skønhed kan ikke skilles fra dets skrøbelighed.
Vi er unge, indtil vi ikke er det mere.
Vi går sexet ned ad gaden
intil vi en dag indser, at ingen bemærker os.
Vi skælder vores børn ud, indtil vi indser
at der kun er stilhed, hvor det barn engang var,
nu, da han eller hun er ude i verden.
Vi er sunde indtil en diagnose stilles, som tvinger os i knæ.
Det eneste, der er sikkert, er usikkerhed,
og alligevel lever vi ikke med skrøbeligheden på en god eller holdbar måde.
Verdenssundhedsorganisationen fortæller, at depression
nu er den globalt ledende årsag til funktionsnedsættelse -
i højere grad end kræft,
i højere grad end hjertesygdomme.
Og i så kompleks en tidsalder,
med teknologiske, politiske og økonomiske forandringer som aldrig før,
ser vi en tendens til, at mennesker
oftere end før låser sig fast i rigide reaktioner på deres følelser.
Nogle grubler som besatte over deres følelser.
Sidder fast i de samme gamle tankespor.
Besatte af at have ret.
Eller som ofre for nyhederne.
Andre holder følelserne indeni,
skubber dem til side,
og slipper kun følelser ud, der betragtes som legitime.
I en undersøgelse jeg lavede for nylig, med over 70.000 personer,
opdagede jeg, at en tredjedel af os
- en tredjedel -
enten dømmer os selv for at have såkaldte "negative følelser",
som tristhed,
vrede eller sorg.
Eller aktivt prøver at skubbe disse følelser til side.
Vi gør ikke kun dette mod os selv,
men også mod dem, vi elsker, f.eks. vores børn -
som vi indirekte kan straffe for følelser, der ses som negative,
ved at gå direkte til problemløsning
og glemme at hjælpe dem
til at opfatte disse følelser som dyrebare i sig selv.
Normale, naturlige følelser betragtes i dag som gode eller dårlige.
Og dét at være positiv er blevet en ny form for moralsk korrekthed.
Folk med kræft får automatisk besked på, at de skal tænke positivt.
Kvinder, at de skal holde op med at være så vrede.
Og listen fortsætter.
Det er tyranni.
Det er et tyranni af positivitet.
Og det er ondskabsfuldt.
Uvenligt.
Og ineffektivt.
Og vi gør det mod os selv
og mod andre.
Hvis der er ét fælles kendetegn
ved at gruble over og indespærre følelser, eller ved falsk positivitet, er det dette:
De er alle rigide reaktioner.
Og hvis der er noget, vi kan lære
af Apartheidens uundgåelige fald
er det, at rigid benægtelse ikke virker.
Det er uholdbart.
For individer, for familier,
for samfund.
Og når vi ser indlandsisen smelte,
er det uholdbart for vores planet.
Studier af følelsesundertrykkelse viser,
at når følelser skubbes til side eller ignoreres,
så vokser de sig stærkere.
Psykologer kalder dette en forstærkning.
Som den lækre chokoladekage i køleskabet -
- jo mere du prøver at ignorere den...
(Latter)
desto bedre greb om dig får den.
Du tror måske, du har kontrol over uønskede følelser, når du ignorerer dem,
men de styrer faktisk dig.
Indre smerte kommer altid ud.
Altid.
Og hvem betaler prisen?
Det gør vi.
Vores børn,
vores kollegaer,
vores samfund.
Misforstå mig nu ikke.
Jeg er ikke anti-lykkelig.
Jeg kan lide at være glad.
Jeg er en ret glad person.
Men når vi skubber normale følelser væk for at påtage os de falske positive,
mister vi kapaciteten til at udvikle evner til at klare verden, som den er,
ikke som vi ønsker, at den var.
Hundredvis af mennesker fortæller mig, hvad de ikke ønsker at føle.
De siger ting som:
"Jeg vil ikke prøve, for jeg vil ikke blive skuffet."
"Jeg vil bare blive af med denne følelse."
"Det forstår jeg", svarer jeg dem.
"Men du har mål som en død."
(Latter)
(Klapsalve)
Kun døde mennesker
slipper for uønskede og besværende følelser.
(Latter)
Kun døde mennesker undgår stress,
får ikke deres hjerter knust,
oplever ikke skuffelsen, når noget fejler.
Svære følelser er en del af vores kontrakt med livet.
Du opnår ikke en meningsfuld karriere,
at stifte familie,
eller at gøre verden til et bedre sted
uden stress og ubehag.
Ubehag er prisen for et liv med mening.
Så hvad gør vi, for at blive mindre rigide
og for at blive fleksible følelsesmæssigt?
Som ung skolepige,
da jeg lænede mig over de tomme sider,
begyndte jeg at slippe følelsen af,
hvad jeg "burde" føle.
Og i stedet åbnede jeg hjertet for, hvad jeg faktisk følte.
Smerte.
Og sorg.
Og tab.
Og fortrydelse.
Studier viser nu,
at noget så radikalt som en accept af alle vores følelser -
selv de rodede og svære -
er vores hjørnesten for modstandsdygtighed, trivsel,
og sand, autentisk glæde.
Men følelsesmæssig fleksibilitet er mere end en accept af følelser.
Vi ved også, at præcision har betydning.
I min egen research opdagede jeg, at ord er vigtige.
Vi bruger tit hurtige, nemme ord for at beskrive vores følelser.
"Jeg er stresset" er den, jeg hører oftest.
Men der er stor forskel på stress og skuffelse,
eller stress og den skræmmende indsigt: "Jeg har valgt den forkerte karriere".
Når vi beskriver vores følelser korrekt,
bliver vi i stand til at forstå vores følelsers præcise årsag.
Og det forskere kalder "forberedt potentiale" i vores hjerne
aktiveres, og lader os tage konkrete skridt fremad.
Men ikke tilfældige skridt - de skridt som er rigtige for os.
For vores følelser er data.
Vores følelser gør os opmærksom på, hvad vi bryder os om.
Vi får sjældent stærke følelser
for ting, som ikke har betydning for vores verden.
Bliver du vred, når du læser nyhederne,
er vreden måske et tegn på, at du værdsætter retfærdighed,
og en mulighed for at tage aktive skridt
for at forme dit liv i den retning.
Når vi er åbne for svære følelser,
er vi i stand til at reagere i overensstemmelse med vores værdier.
Men dette er vigtigt at huske:
Følelser er data, ikke direktiver.
Vi kan være opmærksomme på vores følelser og værdien de har,
uden at agere efter dem.
Præcis som jeg kan forstå min søns frustrationer over hans lillesøster -
uden at gå med på hans idé om at give hende væk
til den første person han ser i indkøbscenteret.
(Latter)
Vi ejer vores følelser, de ejer ikke os.
Når vi internaliserer forskellen mellem, hvordan vi føler i al vores visdom
og det vi gør i overensstemmelse med vores værdier,
skaber vi vejen til at blive den bedste version af os selv
gennem vores følelser.
Hvordan ser det så ud, praktisk talt?
Når du får en stærk, svær følelse,
så skynd dig ikke væk fra den.
Lær den at kende og lad den få plads i dit hjertes dagbog.
Hvad fortæller følelsen dig?
Prøv at undgå at sige "jeg er", f.eks. "jeg er vred" eller "jeg er trist".
Når du siger "jeg er",
lyder det som om, du er selve følelsen.
Men du er dig, og følelsen kun en informationskilde.
Prøv i stedet at opleve følelsen for det den er:
"Jeg oplever, at jeg føler tristhed"
eller "jeg oplever, at jeg føler vrede".
Dette er vigtige evner for os selv,
vores familier, vores samfund.
De er også essentielle på arbejdspladser.
I min forskning så jeg,
da jeg undersøgte, hvad der hjalp folk til at give deres bedste på jobbet,
en stærk bidragende faktor:
Omtanke for individet.
Når mennesker tillades at mærke deres sande følelser,
vokser engagement, kreativitet og innovation i organisationen.
Forskellighed er mere end folk,
det er også, hvad folk har indeni.
Også variationen af følelser.
De mest tilpasningsdygtige, standhaftige individer, hold,
organisationer, familier og samfund
bygger på åbenhed for normale menneskelige følelser.
Det er dét, der gør os i stand til at sige:
"Hvad fortæller mine følelser mig?"
"Hvilke handlinger vil skubbe mig i mine værdiers retning?"
"Hvilke vil flytte mig bort fra mine værdier?"
Følelsesmæssig fleksibilitet er at kunne mærke dine følelser
med nysgerrighed, omsorg
og fremfor alt mod til at handle efter vores indre værdier.
Da jeg var lille
kunne jeg vågne om natten, skrækslagen ved tanken om døden.
Min far trøstede mig med bløde klap og kys.
Men han løj aldrig.
"Vi skal alle dø, Susie," sagde han.
"Det er normalt at være bange."
Han prøvede ikke at bløde den virkelig verden op for mig.
Det tog mig tid at forstå
styrken i måden han guidede mig gennem de nætter.
Hvad han viste mig er, at mod ikke er fraværet af frygt;
mod er at gå frygten i møde.
Ingen af os vidste, at om bare 10 år
ville han være væk.
Og at tiden er alt for dyrebar for os alle,
og alt for kort.
Men når tiden kommer,
hvor vi må imødegå vores skrøbelighed -
- på det vigtige tidspunkt -
må vi svare på dette:
"Er du fleksibel?"
Giv da et ureserveret "ja" som svar.
Et "ja" som bunder i en livslang korrespondance med dit eget hjerte.
Og i at se dig selv.
For ved at se dig selv,
bliver du også i stand til at se andre.
Den eneste holdbare vej fremad
i en skrøbelig, smuk verden.
Sawubona.
Og tak.
(Latter)
Tak.
(Latter)
Tak.
(Klapsalve)