Здравейте всички.
Sawubona.
В Южна Африка, откъдето идвам,
"sawubona" е думата "здравей" на езика Зулу.
Зад думата стои красив и силен замисъл,
тъй като в буквален превод "sawubona" означава
"Виждам те, а виждайки те аз те създавам."
Толкова красиво. Представете си такова посрещане.
Но какво определя как ние виждаме себе си?
Нашите мисли, нашите емоции и нашите истории,
помагащи ни да се развиваме
в един постоянно осложняващ се и неспокоен свят?
Този повратен въпрос е бил в основата на цялата ми работа досега.
Защото от това, как се справяме с вътрешния ни свят, зависи всичко.
Всеки аспект на това как обичаме, как живеем,
що за родители и лидери сме.
Конвенционалното възприемане на емоциите като лоши или добри,
положителни или отрицателни
е праволинейно.
А тази строгост, изправена пред тяхната сложност, е токсична.
Това, от което се нуждаем, за да сме наистина гъвкави и устойчиви,
е добре развита емоцинолна ловкост.
Моите стъпки в тази посока
не започнаха в празните университетски коридори,
а с пример от разбъркания и крехък живот.
Израснах в покрайнините на "белите" през апартейда в Южна Африка,
в страна и общество, посветили се на това да не виждат.
На отричането.
Отричането е това, което прави 50 години на расистко законодателство възможни,
докато хората убеждават себе си, че не извършват нищо лошо.
И все пак, за пръв път научих за унищожителната сила на отричането
чрез личния си опит,
преди дори да разбера какво причинява то на страната, в която съм родена.
Баща ми почина през един петък.
Той беше на 42, а аз - на 15.
Майка ми прошепна да отида и да си взема довиждане с баща си
преди да отида на училище.
Така че свалих раницата си и прекосих коридора, който водеше
към мястото, където сърцето на дома ни, моят баща, умираше от рак.
Очите му бяха затворени, но той знаеше, че съм там.
В негово присъствие винаги се чувствах значима.
Казах му, че го обичам,
взех си довиждане и продължих деня си.
В училище препусках от наука към математика, от история към биология
докато баща ми си отиваше от този свят.
От май до юли, от септември до ноември,
продължавах да нося типичната си усмивка.
Не пропуснах нито един час.
Когато ме питаха как съм, свивах рамене и отвръщах "Добре".
Хвалеха ме за това колко съм силна.
Бях експерт в това да си "добре".
Но обратно вкъщи всички страдахме.
Баща ми не беше съумял да запази малкия си бизнес
по време на боледуването.
А майка ми, съвсем сама, скърбеше за любовта на живота си,
опитвайки да отгледа три деца,
докато кредиторите чукат на вратата.
Ние, като семейство, се чувствахме финансово и емоционално опустошени.
И аз започнах да се сгромолясвам - усамотено, бързо.
Започнах да използвам храната за притъпяване на болката.
Преяждане и повръщане.
Отказвайки да приема пълната сила на собствената си тъга.
Никой не знаеше, а и в култура, която цени неуморния позитивизъм,
смятах, че никой не би искал да разбира.
Но един човек отказа да повярва на историята за моя триумф над скръбта.
Учителката ми по анлгийски в осми клас ме изгледа с изгарящите си сини очи,
подавайки ни празни тетрадки.
Каза ни: "Пишете за това как се чувствате.
Казвайте истината.
Пишете все едно никой няма да го прочете."
И просто така
получих възможност да се отдам на мъката и болката си.
Беше нещо толкова просто,
но за мен беше чисто и просто революция.
Точно тази революция, която започна в тази празна тетрадка
преди 30 години,
очерта това, което правя през целия си живот.
Тайната, тиха кореспонденция с мен самата.
Като една гимнастичка
започнах да избутвам цялата твърдост на отричането
към нещо, което сега наричам
емоционална ловкост.
Красотата на живота е неделима от неговата крехкост.
Млади сме докато не спрем да бъдем такива.
Вървим по улиците, чувствайки се секси,
докато един ден не осъзнаем, че никой не ни забелязва.
Пришпорваме децата си, а един ден осъзнаваме,
че там, където това дете е било, сега има тишина
докато то проправя пътя си в света.
Здрави сме докато една диагноза не ни постави на колене.
Сигурна е единствено несигурността,
и все пак ние не съумяваме успешно и устойчиво да се справим с тази слабост.
Според Световната здравна организация депресията
днес е най-разпространеното заболяване в световен мащаб,
изпреварвайки рака,
изпреварвайки сърдечните болести.
Във време на сложни взаимовръзки,
безпрецедентни технологични, политически и икономически промени
виждаме как тенденцията сред хората
е все по-задълбочаваща се строгост като отговор на емоциите ни.
От една страна сме склонни маниакално да се отдаваме на чувствата си.
Да зацикляме върху мислите си.
Обсебени да бъдем прави.
Или превърнати в жертва чрез новините.
А от друга - потискаме емоциите си,
избутвайки ги настрана
и оставяйки само тези от тях, които смятаме за основателни.
В изследване, което проведох наскоро сред 70 000 души,
открих, че една трета от нас,
една трета,
осъждаме себе си заради така наречените "лоши емоции"
като тъга,
гняв или дори мъка.
Или активно се опитваме да оставим настрана тези чувства.
Причиняваме го не само на себе си,
но също и на тези, които обичаме - като децата ни.
Без да искаме ги караме да се срамуват от емоции, които виждаме като отрицателни,
измисляме решение,
без да им помогнем
да видят тези емоции като ценни по своята същност.
Днес на нормални, естествени емоции се гледа като на добри или лоши.
Това да бъдем позитивни се превърна в нова форма на морална правота.
Автоматично казваме на болните от рак просто да бъдат положителни.
На жените - да спрат да бъдат толкова гневни.
Списъкът продължава.
Това е тирания.
Тирания на позитивизма.
Освен това е жестоко,
грубо
и неефективно.
Причиняваме го на себе си,
причиняваме го и на останалите.
Ако има една обща черта
между вглъбяваето, или потискането, или лъжливия позитивизъм, тя би била в това:
те всички са праволинейни.
А единственият урок за научаване
от неизбежното разпадане на апартейда
е този, че крайното отричане не работи.
То е неустойчиво -
за личностите, за семействата,
за обществата.
А да гледаме как снежните шапки се топят
е неустойчиво за нашата планета.
Изледвания върху потискането на емоциите
показват, че когато те биват изтласквани настрана или игнорирани,
стават по-силни.
Психолозите наричат това усилване.
Като онази вкусна шоколадова торта в хладилника -
колкото повече я игнорирате,
(Смях)
толкова повече тя ви привлича.
Може би смятате, че като игнорирате нежеланите емоции, вие ги контролирате,
но всъщност те контролират вас.
Вътрешната болка винаги излиза наяве.
Винаги.
А кой плаща цената?
Ние.
Децата ни,
колегите ни,
нашата общност.
Не ме разбирайте погрешно.
Не съм против щастието.
Харесва ми да съм щастлива.
Аз съм един доста щастлив човек.
Но избутвайки встрани нормалните емоции, за да прегърнем фалшивия позитивизъм,
ние губим способността да развиваме умения,
с които да се справим със света такъв какъвто е,
а не какъвто на нас ни се иска.
Стотици хора са ми казвали какво не желаят да чувстват.
Казват неща като:
"Не искам да опитам, защото не искам да се чувствам разочарован."
Или "Просто искам това чувство да си отиде."
"Разбирам", казвам,
"Но това са целите на един мъртъв човек."
(Смях)
(Аплодисменти)
Само мъртвите хора
не изпитват нежелание или неудобство от чувствата си.
(Смях)
Само мъртвите хора никога не се стресират,
нямат разбито сърце,
никога не изпитват разочарованието, което идва заедно с провала.
Трудните емоции са част от договора ни с живота.
Никой не получава смислена кариера,
създава семейство
или оставя този свят едно по-добро място
без стрес и дискомфорт.
Дискомфортът е цената на достъпа до смислен живот.
Та, как започваме да събаряме тази строгост,
приемайки емоционалната ловкост?
Като малко момиче в училище,
залягайки над онези празни страници,
започнах да се разграничавам
от това какво трябва да чувствам,
а вместо това започнах да отварям сърцето си
за това, което наистина чувствах.
Болка,
скръб,
загуба
и съжаление.
Настояще изследване показва,
че радикалното приемане на нашите емоции,
дори разбъраканите и трудни такива,
е крайъгълният камък за възстановяването, просперитета
и истинското, неподправено щастие.
Но емоционалната ловкост е повече от това просто да приемем емоциите.
Знаем още, че точността също е от значение.
В мое лично проучване открих, че думите са от съществено значение.
Ние често използаме бързи и лесни етикети, за да опишем чувствата си.
"Стресиран съм" е това, което чувам най-често.
Но съществува цял един свят разлика между стрес и разочарование
или стрес и познатия страх от "Това е грешната кариера за мен."
Когато правилно определяме емоциите си,
ние можем по-добре да различим точната причина за чувствата си.
Или това, което учените наричат потенциал за готовност
в нашия мозък,
се активира, позволявайки ни да преприемем конкретни стъпки.
Но не просто някакви стъпки, а правилните за нас стъпки.
Защото нашите емоции са данни.
Емоциите ни представляват мигащи лампички за неща, за които ни е грижа.
Склонни сме да не изпитваме силни емоции
за неща, които не значат нищо в нашия свят.
Ако изпитвате гняв докато четете новините,
този гняв вероятно е сигнал, че вие цените справедливостта и честността
и е възможност да направите активни стъпки
към това да насочите живота си в такава посока.
Когато сме отворени към трудните емоции,
можем да генерираме отговор, обвързан с ценности.
Но има едно важно уточенение.
Емоциите са данни, те не са директиви.
Можем да се изправим пред емоциите си или да се заровим в тяхната стойност
без да се налага да се вслушваме в тях.
Точно както аз мога да приема негодуванието на сина ми заради по-малката му сестра,
без да одобрявам идеята му да я даде
на първия непознат, който види в търговския център.
(Смях)
Ние притежаваме емоциите си, а не обратното.
Когато усвоим разликата между това, как се чувствам
и как постъпвам в ситуация, определяна от ценности,
създаваме път към нашето най-добро "Аз"
чрез емоциите си.
А как изглежда това на практика?
Когато изпитвате силна, трудна емоция,
не се втурвайте към емоционалния изход.
Опознайте очертанието й, приемете пътуването из сърцето си.
Какво ви казва тази емоция?
Опитайте да не казвате "Аз съм", като "Аз съм ядосан" или "Аз съм тъжен".
Използвайки "Аз съм",
изглеждате така все едно вие сте самата емоция,
докато вие сте себе си, а емоцията е източник на данни.
Всъщност, опитайте да определите какво точно чувствате:
"Забелязвам, че се чувствам тъжен"
или "Забелязвам, че се чувствам гневен".
Това са жизненоважни умения за нас,
за семействата ни, за нашата общност.
Освен това са изключително важни на работното ни място.
В моето проучване,
когато се вгледах в това какво помага на хората да покажат най-доброто от себе си там,
открих мощен и ключов елемент:
зачитане на индивидуалността.
Когато на хората е позволено да чувстват своята емоционална истина,
обвързаността, креативността и иновациите процъфтяват в организацията.
Разнообразието не идва само от хората.
То е това, което се намира у самите хора.
Включително разнообразието от емоции.
Най-гъвкавите и приспособими личности, отбори,
организации, семейства, общности
са изградени върху разбирането на нормалните, човешки емоции.
Точно то ни позволява да се запитаме
"Какво ми казва моята емоция?",
"Кое мое действие ще ме отведе към моите ценности?",
"Кое ще ме отдалечи от ценностите ми?"
Емоционалната ловкост е умението да подхождаме към емоциите си
с любопитство, съпричастност,
и най-вече куражът да се движим напред, заедно с ценностите ни.
Когато бях малка
се будех нощем, ужасена от идеята за смъртта.
Баща ми ме успокояваше с нежност и целувки,
но никога не ме лъжеше.
"Всички умираме, Сузи", казваше,
"Нормално е да се боиш."
Не се опитваше да изгради преграда между мен и реалността.
Отне ми известно време да разбера
силата на начина, по който той ме преведе през тези нощи.
Това, което ми показа, е, че куражът не е липсата на страх.
Куражът е страхът, движещ се напред.
Никой от нас не знаеше, че след 10 кратки години
той щеше да си е отишъл.
И времето с него за всеки от нас е безценно
и прекално кратко.
Но когато за нас дойде онзи момент,
в който срещаме своята крехкост,
в този решителен момент
ще бъдем запитани
"Гъвкав ли си?"
Нека отговорът бъде неподправено "Да".
"Да", идващо от цял живот на комуникация със собственото ви сърце.
Идващо от мисълта за себе си.
Защото зачитайки себе си,
вие успявате също да забележите и останалите.
Единственият устойчив път напред
в този крехък и красив свят.
Sawubona.
И благодаря.
(Смях)
Благодаря.
(Аплодисменти)
Благодаря.
(Аплодисменти)