Давайте обговоримо те, як розповідають про Африку
і хто створює ці розповіді.
Я хочу поділитись з вами підбіркою робіт
сучасних митців з Африки та її діаспори.
Обожнюю їх мистецтво.
Для мене воно красиве, захоплююче та сповнене натхнення,
сподіваюсь, що зможу зацікавити і вас.
Хочу розповісти дещо про себе, а також чому мистецтво важливе для мене.
Я - дочка митця, отож я росла
спостерігаючи, як батько творить витвори мистецтва у студії.
Мистецтво оточувало мій будинок,
ще з дитинства я здобувала художню освіту,
мене водили в музеї та на виставки під час літніх канікул.
Тоді я ще не усвідомлювала,
що це також дало мені розуміння
чому мистецтво важливе,
як його сприймати ,
як зрозуміти, а також, як полюбити його.
Мистецтво важливе для мене на особистому рівні,
не лише через те, що воно красиве, захоплююче та сповнене натхнення,
а й тому, що мистецтво розповідає вражаючі історії.
Усі ці художники мають історії, які розкажуть вам, що означає бути африканцем,
розповіді про індивідуальність африканців,
а також історії, які розповідають нам про те, хто ми такі - африканці,
і розповіді про нашу складну історію.
Як же мистецтво може розповідати вражаючі історії?
Хочу поділитись з вами рядом робіт
сенегальського фотографа Омара Віктора Діопа.
Перед вами серія автопортретів.
Митець у цій конкретній серії
зосереджується на поданні африканців в історії мистецтва
у період з 15 по 19 століття.
Я хочу продемонструвати вам, як, за допомогою одного образу,
Діоп здатний торкнутись до нашої африканської індивідуальності,
представницької політики,
а також до системи соціальних цінностей.
Даним автопортретом
Діоп, фактично, посилається на інший портрет Анни-Луї Жіроде.
Це портрет Жана Батиста Беллі.
Жан-Батист Беллі - уродженець Сенегалу,
колишній раб на Гаїті,
але його було обрано представником колонії
в уряді під час Французької революції,
він рішуче виступав за скасування рабства.
Діоп чинить тут досить розумно,
звертаючись до історії минулого.
Він відроджує його за допомогою
відтворення прекрасної королівської блакитної форми,
також повторює позу,
усе це він робить для того, щоб підкреслити проблеми,
які й досі впливають на темношкірих людей.
Немає нічого особливого
у цьому досить типовому політичному портреті того часу,
окрім того, що вперше був зображений
темношкірий чоловік, в даному випадку - Жан-Батист Беллі,
ім'ям якого назвали картину і якого можна на ній упізнати.
Діоп додав до картини важливий елемент -
футбольний м'яч під пахвою,
роблячи це,
Діоп вказує на обожнюваних кумирів культури -
африканських зірок футболу,
які, на жаль, попри їхню славу,
величезний талант та поважний статус,
досі залишаються непомітними.
Діоп просить нас копати глибше,
вийти за рамки історії та того, що написано,
і подивитися, як це все ще впливає на нас у теперішньому.
Хочу показати ще одну гарну серію робіт,
яка має назву "Кеш Енджелз" і належить Хасану Хаджаджу.
У даній серії
художник виходить за межі
стереотипів та кліше.
Хасан Хаджадж - мій друг,
і, чесно кажучи, я палко захоплююсь ним,
але ця серія промовляє до мене, наче мусульманська жінка.
Я постійно переживаю це відчуття,
як ви знаєте, люди мають багато очікувань,
релігійних і культурних,
але я люблю цього художника за те, що він перевертає все з ніг на голову.
Він дійсно змінює уявлення,
яке склалось сьогодні, про мусульманських та арабських жінок.
Хасан Хаджадж - дитя діаспори.
Він ріс у Марокко серед яскравих товарних логотипів,
як відомо, на арабських базарах продається багато підробок.
Отож, побачити символи, що у його роботах представляють
прославлення світової культури та критику масової міської культури,
не є дивовижею,
але, насправді, основою його робіт є бажання показу нюансів.
Він хоче, щоб ми змінили
наше усталене сприйняття
людей, культури та навколишнього середовища.
Ось, наприклад,
у вас може скластися така асоціація з даною картиною:
якийсь вуличний бренд для якихось покупців у західних країнах.
Він змішує усе,
осмілюється уявити жіночу байкерську культуру,
або що "Шанель" чи "Луї Віттон" розробляють дизайн джеллаби,
а "Найк" - бабуши,
і це справді стандартна форма.
Мені подобається у "Кеш Енджелз" те, що
вони вміло затримують на собі погляди.
Ми повністю занурюємось у зображення,
але воно запрошує нас на власних умовах.
"Кеш Енджелз" Хасана Хаджаджа чи "Проект діаспори" Омара Віктора Діопа
пропонують два наочні приклади того, чому мистецтво таке визначне.
Воно визначне, оскільки спонукає нас задавати питання,
але воно визначне ще й тому, що породжує зміни.
Бачення відмінностей рас та етносів у сучасному мистецтві
є єдиним способом, через який ми побачимо зміни в галузі мистецтва,
а також у відносинах між Африкою та Західним світом.
Якою буде наша участь у цьому залежить лише від нас.
Треба досягти значного прогресу,
і, чесно кажучи, ми досі повинні підтримувати сильніші голоси,
так як вони роблять радикальні зміни і відкривають нові перспективи.
Перед вами неймовірна, стара картина
молодої художниці Кудзанаі-Віолети Хвамі.
На мою думку, вона демонструє свободу.
Хвамі по-своєму фантастично пояснює, що означає бути африканцем
і що таке африканське життя.
Вона жила у трьох країнах:
Зімбабве, ПАР і Великобританії,
тож на неї впливали різноманітні
верстви населення та культури,
такі як ЛГБТ, екодрузі, народи коса, емо та, врешті, британська культура.
З її слів, розкіш бути дитиною діаспори
у тому, що стаєш здатним переосмислити себе
і своє розуміння африканської сутності.
На завершення хочу показати потужний витвір
південноафриканського художника Лоуренса Лемаоана.
Лоуренс Лемаоана критикував
вплив засобів масової інформації на наші моральні принципи,
він висловлює це, використовуючи полотна як банери у політичних демонстраціях,
де закликає нас відновити принципи.
Я вірю в реформаторську силу мистецтва,
оскільки це наш єдиний шанс показати тонкощі образу Африки,
а також її діаспори,
які будуть зображати художники та інші митці
за допомогою радикальних, і водночас унікальних бачень світу
та їхнього місця у ньому.
За допомогою мистецтва ми дійсно можемо відновити
наше відчуття сили та самостійності.
Саме через мистецтво ми можемо розповісти нашу власну історію.
І, як каже Лоуренс Лемаоана: "Сила - це ми".
Дякую за увагу.
(Оплески)