Beszéljünk arról,
hogy ki és hogyan mutatja be Afrikát.
Válogatott alkotásokat szeretnék mutatni
kortárs, Afrikában és a diaszpórában élő művészektől.
Szeretem ezt a művészetet.
Szépnek, inspirálónak és szenzációsnak találom.
Nagyon remélem, hogy fel tudom kelteni az önök érdeklődését is.
Szeretnék mondani magamról pár szót, és hogy miért fontos nekem a művészet.
Egy művész lánya vagyok, így lehetőségem volt
látni apámat a stúdiójában dolgozni.
Otthon mindent körülvett a művészet,
korán kaptam művészeti oktatást,
múzeumokba, kiállításokra vittek nyári szünetekben.
Akkoriban még nem igazán fogtam fel,
hogy már korán megtanulhattam,
miért is fontos a művészet,
hogyan tekintsek rá,
hogyan értelmezzem és hogyan szeressem.
A művészet személyes ügyem lett,
és nem csak szépsége, inspiráló és lenyűgöző volta miatt,
hanem mert erőteljes történeteket mond el.
Ezek a művészek mind arról mesélnek, mit jelent afrikainak lenni,
a történetek az afrikai identitásunkról,
és arról is, hogy kik vagyunk mi, afrikaiak,
illetve összetett történelmünkről vallanak.
Hogyan is meséli el a művészet ezeket a nagyszerű történeteket?
Meg szeretném mutatni ezt a sorozatot
a szenegáli Omar Victor Diop művésztől.
Ez egy önarckép sorozat,
a fotóművész ebben a sorozatban
a 15-19. századi afrikai művészettörténet
visszatükrözésére összpontosít.
Egy képpel szeretném érzékeltetni,
hogyan képes Diop nemcsak afrikai identitásunkról,
politikai jelenlétünkről szót ejteni,
hanem társadalmi értékrendszerünkről is.
Ezen az önportrén Diop
Anne-Louis Girodet portréjára utal.
A kép Jean-Baptiste Belley-ről készült.
Jean-Baptiste Belley szenegáli volt,
egykor rabszolga Haitin,
de élete során a kolónia képviselőjévé is választották
a francia forradalom alatti harmadik kormányban,
és határozottan közbenjárt a rabszolgaság eltörlése ügyében.
Ami nagyon ötletes és okos dolog Dioptól,
hogy visszamegy a történelemben.
Előhívja ezt az alakot
egy szép királykék uniformisba öltöztetve,
ugyanabban a pozícióban állva,
hogy azokat a problémákat hangsúlyozza,
amik még ma is érintik a színes bőrű embereket.
Nem volt semmi különös
ebben a nagyon szokványos politikai korrajzban,
kivéve, hogy első alkalommal lett
egy színes bőrű, ebben az esetben Jean-Baptiste Belley,
megjelenítve és megnevezve egy festményen.
Egy jelentős elemet ad a képhez Diop,
egy focilabdát a karja alatt:
ezzel az afrikai
focistákkal kapcsolatos
hősimádó kultúránkat érzékelteti,
akik sajnos hírnevük, óriási tehetségük
és kiváltságos helyzetük ellenére
még mindig láthatatlanok.
Diop arra kér minket, hogy ássunk mélyebbre,
lássunk a történelem és a megírt történetek mögé,
és lássuk meg, hogyan hat ránk, és hogyan befolyásol ez minket a jelenben.
Egy másik szép szériát is szeretnék mutatni:
a "Kesh Angels"-t, Hassan Hajjajtól.
Ebben a sorozatban
a művész feszegeti
a sztereotípiák és klisék határait.
Hassan Hajjaj egy barátom,
akit őszintén, mélyen tisztelek,
de ez a sorozat engem is közvetlenül szólít meg,
mint muszlim nőt.
Mindig azt tapasztalom,
hogy az embereknek rengeteg feltételezésük van
vallási és kulturális téren is,
de amit ebben a művészben szeretek, hogy mindezt a feje tetejére állítja.
Kihívóan mutatja be a muszlim és arab nőket,
ahogy itt is.
Hassan Hajjaj a diaszpóra gyermeke.
Marokkóban nőtt fel, csillogó, logózott tárgyak,
bazári hamisítványok között.
Meglátni munkájában, hogy ezekkel a szimbólumokkal
a globális kultúrát ünnepli, a globális városi kultúrát kritizálja.
Nem meglepő,
de valójában munkái mélyén megjelenik vágya,
hogy árnyaltan mutassa meg ezt.
Azt kéri tőlünk, álljunk meg,
és vonatkoztassunk el eddigi felfogásunktól,
amit idáig az emberekről, kultúráról és a környezetről gondoltunk.
Például
erről a képről mindannyian ugyanarra asszociálnánk,
egy bizonyos márkára jellegzetes nyugati fogyasztók számára.
Nos, ő mindent összekavar,
vakmerően elképzel egy női motoros kultúrát,
ahol Chanel vagy Louis Vuitton a kaftánt tervezi,
Nike a mokaszint,
amely valójában megszokott napi viselet.
A "Kesh Angels" nőalakjaiban azt szeretem,
hogy megragadják a tekintetünket.
Teljesen részesei vagyunk a képnek,
viszont ők azok, akik meghívnak minket a maguk módján.
Hassan Hajjaj "Kesh Angels"-e vagy Omar Victor Diop "Project Diaspora"-ja
két erős példa arra, miért is olyan hasznos a művészet.
Hasznos, mert valójában kérdések feltevésére ösztönöz,
de azért is, mert elősegíti a változást.
Az egyetlen mód arra, hogy megláthassuk a változásokat a művészeti iparágban az,
hogy észrevesszük a faji és etnikai sokszínűséget,
illetve Afrika és a nyugati világ közötti kapcsolatot a kortárs művészetben.
Az, hogy mennyire veszünk részt ebben az egészben, rajtunk múlik.
Sokat kell még tennünk,
támogatnunk kell a szószólókat,
mert ők azok, akik felrázzák a dolgokat, és új nézőpontokat hoznak.
Meg kell mutatnom ezt a szép régi festményt
egy fiatal feltörekvő művésztől, Kudzanai-Violet Hwamitól.
Munkája számomra a szabadságot jeleníti meg.
Hwami nagyszerű beállításokkal mutatja meg, mit jelent az afrikai élet,
és afrikainak lenni.
Három különböző országban élt:
Zimbabwéban, Dél-Afrikában és Nagy-Britanniában,
így közösségek és kultúrák
számos rétege befolyásolta:
LMBT, eco, xhosza, emo, brit kultúra.
Ahogy magáról mondja, a diaszpórában töltött gyerekkor szépsége,
hogy képesek vagyunk feltalálni magunkat,
és azt, hogy mit jelent afrikainak lenni.
Végezetül nézzék ezt a nagyszerű darabot
a dél-afrikai Lawrence Lemaoana-tól!
Lawrence Lemaoana is bírálta
a média hatását az erkölcsi érzékünkre,
politikai demonstrációkon megszokott táblákat használva
arra kér bennünket, hogy álljunk ki magunkért.
Hiszek a művészet formáló erejében,
mivel ez az egyetlen módunk arra, hogy árnyalt képet fessünk Afrikáról
és a diaszpóráról,
olyat, amit művészei és kultúrájának alakítói festenek
szélsőséges, de nagyon egyedi világlátásukkal
és saját eszközeikkel.
Igazán a művészet által tudjuk visszanyerni
cselekvési képességünk érzetét és felelősségérzetünket.
A művészeten keresztül tudjuk igazán elmesélni saját történetünket.
Ahogy Lawrence Lemaoana mondja: az erő velünk van!
Köszönöm!
(Taps)