„Sudijo, želim da vam kažem nešto. Želim nešto da vam kažem.
Posmatrala sam vas.
Vi niste dvolični.
Vi sve tretirate jednako.“
To mi je rekla transrodna prostitutka,
koja je, pre nego što sam došla na stolicu za sudije,
otpustila svog javnog branioca,
izvređala sudskog policajca
i izvikala se na osobu koja je sedela pored nje:
„Ne znam u šta gledaš. Ja izgledam bolje nego devojka sa kojom si.“
(Smeh)
To mi je rekla
nakon što sam njeno muško ime izgovorila dovoljno tiho,
da bi moglo biti zabeleženo,
a njeno žensko ime dovoljno glasno
da bi mogla da sa dostojanstvom došeta prolazom do savetnikovog stola.
Ovo se zove proceduralna pravda, poznato i kao proceduralna pravičnost,
u svom najboljem obliku.
Vidite, ja sam ćerka Afroamerikanca koji je bio smećar,
koji je rođen u Harlemu
i koji je provodio leta na rasno podeljenom jugu.
Soy la hija de una peluquera dominicana.
Ovo sam uradila samo da proverim da li me pažljivo slušate.
(Smeh)
Ćerka sam dominikanske kozmetičarke,
koja je došla u ovu zemlju u potrazi za boljim životom za svoju nerođenu decu.
Roditelji su me učili: ophodi se prema svima
sa dostojanstvom i poštovanjem,
bez obzira na to kako izgledaju, šta imaju obučeno,
bez obzira na to kako govore.
Vidite, principi pravičnosti
su usađeni u mene na ranom uzrastu,
i nisam bila svesna da je to bila najvažnija lekcija
koju ću doneti sa sobom na stolicu za sudiju Opštinskog suda u Njuarku.
Zbog toga što su me dovlačili sa igrališta sa samo 10 godina
da prevodim svojim članovima porodice
kada su počeli da migriraju u Sjedinjene Američke Države,
ja razumem koliko obeshrabrujuće za neku osobu, početnika,
može biti snalaženje kroz bilo koji državni sistem.
Svakog dana, širom Amerike i cele planete,
ljudi se susreću sa sudovima,
a to je mesto koje je nepoznato,
zastrašujuće i često neprijateljski nastrojeno prema njima.
Oni su zbunjeni prirodom njihovih optužbi,
iznervirani zbog svog susreta sa policijom
i suočeni sa posledicama koje mogu uticati na njihove odnose, njihove finansije,
čak i njihovu slobodu.
Dozvolite mi da vam dočaram
kako prosečnoj osobi izgleda susret sa sudom.
Prvo, iznervirani su jer ih pretresaju dok prolaze kroz sudsko obezbeđenje.
Konačno prolaze kroz sudsko obezbeđenje,
šetaju po zgradi, pitaju različite ljude ista pitanja
i dobijaju različite odgovore.
Kada konačno dođu do mesta gde bi trebali da budu,
postaje veoma loše kada se susreću sa sudom.
Šta biste rekli kada bih vam rekla
da postoji način da se poboljša ljudsko iskustvo sa sudovima,
poveća njihovo pridržavanje zakona
i sudskih poziva,
i istovremeno poveća poverenje javnosti
u pravosudni sistem
jednom jednostavnom idejom?
Ta jednostavna ideja je proceduralna pravda
i to je koncept koji kaže da,
ako ljudi doživljavaju da se prema njima ophodi pravedno,
sa dostojanstvom i poštovanjem,
oni će poštovati zakon.
To je ono što je profesor Tom Tajler sa Jejla shvatio
kada je počeo da izučava još '70-ih godina
zašto ljudi poštuju zakon.
On je pronašao da, ukoliko ljudi vide pravosudni sistem
kao legitiman autoritet koji nameće pravila i propise,
oni će ih pratiti.
Zaključak njegovog istraživanja je bio
da bi ljudi bili zadovoljni
sudskim presudama,
čak i ako je sudija presudio na njihovu štetu,
ukoliko vide da su prema njima postupali pravedno,
sa dostojanstvom i poštovanjem.
A čime počinje ta procena pravičnosti?
Počinje obraćanjem sudije učesnicima suda.
Biti sudija ponekad deluje
kao da imate rezervisano mesto za neki tragični rijaliti šou
u kome nema prekida za reklame
niti završne epizode.
Istina.
Ljudi pred mene dolaze sa lisicama,
ovisni o drogama, depresivni, gladni
i mentalno bolesni.
Kada sam videla da je njihova potreba za pomoći
veća nego moj strah od toga da ispadnem ranjiva kao sudija,
shvatila sam da ne samo da treba nešto da uradim,
nego da, u suštini, mogu nešto da uradim.
Dobra vest je da su principi proceduralne pravde jednostavni
i mogu biti primenjeni koliko sutra.
A još bolje vesti su da to ne košta ništa.
(Smeh)
Prvi princip je glas.
Dajte ljudima priliku da govore,
čak i kada im ne dozvolite da govore.
Objasnite im.
„Gospodine, neću vam dozvoliti da govorite sada.
Nemate advokata.
Ne želim da kažete nešto što će štetiti vašem slučaju.“
Za mene je zadavanje eseja optuženima
bilo sjajan način davanja glasa.
Nedavno sam dala jednom studentu od 18 godina da napiše esej.
Izražavao je žaljenje zbog optužbi za maloletničko konzumiranje alkohola.
Dok je stajao preda mnom i čitao svoj esej,
dok je gubio glas i ruke su mu drhtale,
rekao je da se boji da će postati alkoholičar, kao njegova mama,
koja je umrla nekoliko meseci ranije od bolesti jetre uzrokovane alkoholom.
Vidite, dodeljivanje zadataka kao što su pismo mom ocu, pismo mom sinu:
„Da sam onda znao ono što sada znam...“
„Da sam verovao u jednu jedinu pozitivnu stvar o sebi,
kako bi drugačiji moj život bio?“
daje mogućnost osobi da bude introspektivna,
da pronikne u sebe,
gde se ionako nalaze svi odgovori.
U isto vreme, daje im mogućnost
da podele sa sudom nešto što zadire izvan njihovog kriminalnog dosijea
i njihovih optužbi.
Sledeći princip je neutralnost.
Kada povećavate poverenje javnosti u pravosudni sistem,
neutralnost je najvažnija.
Sudija se ne može doživeti kao neko ko favorizuje jednu stranu naspram druge.
Sudija mora da donese svesnu odluku da ne izgovara reči kao što su:
„moj policajac“, „moj tužilac“, „moj branilac“.
A to je jako teško kada radimo u okruženju
u kome imate ljude koji su dodeljeni sudu,
a to su jedni te isti ljudi koji ulaze i izlaze iz vaše sudnice.
Kada razmišljam o neutralnosti,
setim se kada sam bila novopečeni diplomac Ratgersove škole za pravo
i sveže potkovani advokat,
i kada sam ušla u arbitražu gde su me pozdravila dva seda muškarca
koji su se šalili na račun poslednje partije golfa koju su zajedno odigrali
i planirali buduće zajedničko druženje.
Znala sam da moj klijent ne bi mogao da se tretira pravično na tom skupu.
Sledeći princip je razumevanje.
Ključno je da učesnici u sudu razumeju proces,
posledice procesa
i šta se očekuje od njih.
Ja volim da kažem da je pravnički jezik jezik koji koristimo da bismo zbunjivali.
(Smeh)
Ja sam veoma svesna da ljudi koji se pojave preda mnom,
mnogi od njih, imaju veoma nisko obrazovanje,
a engleski je često njihov drugi jezik.
Zato ja pričam jednostavan engleski u sudu.
Dobar primer za ovo je kada sam bila mladi sudija -
ne, mislila sam, mlađi sudija,
(Smeh)
Kada sam bila mlađi sudija, stariji sudija je došao do mene,
dao mi skripte i rekao:
„Ako misliš da neko ima mentalnih problema,
pitaj ih ova pitanja i na osnovu njih možeš dati svoju procenu.“
Tako, prvi put kada sam videla nekog
koji je imao ono što sam mislila da je mentalni problem,
potražila sam svoje skripte i počela postavljati pitanja:
„Hm, gospodine, da li uzimate psiho... hm... psihotrop...
psihotropne lekove?“
„ Jok.“
„Gospodine, da li ste ranije bili lečeni kod psihijatra?“
„Jok.“
Ali bilo je sasvim očigledno da je osoba patila od nekog oblika mentalne bolesti.
Jednog dana, isfrustrirana, rešila sam da bacim skriptu i pitam jedno pitanje:
„Gospođo, je l' uzimate lekove da razbistrite mozak?“
„Da, sudijo, uzimam Haldol za moju šizofreniju,
Zanaks za moju anksioznost.“
Pitanje funkcioniše čak i kad ne funkcioniše.
„Gospodine L, da li uzimate lekove da razbistrite mozak?“
„Ne sudijo, ne uzimam lekove da bih razbistrio mozak,
ja uzimam lekove da zaustavim glasove u glavi,
ali moj mozak je dobro.“
(Smeh)
Vidite, kad ljudi razumeju pitanje,
oni vam mogu dati vredne informacije
koje omogućavaju sudu da donosi svrsishodne odluke
o slučajevima koji se pred njima nalaze.
Poslednji princip je poštovanje,
bez koga ne bi funkcionisao nijedan od prethodnih principa.
E sad, poštovanje može biti i samo:
„Dobar dan, gospodine“ „Dobro jutro, gospođo.“
To je gledanje u oči osobi koja stoji pred vama,
posebno kada im izričete kaznu.
To je kada kažem: „Hm, kako ste danas?
Šta se to dešava kod vas?"
I to ne izgovoreno kao da pozdravljam,
nego kao neko koga stvarno interesuje odgovor.
Poštovanje je razlika između izgovorenog:
„Gospođo, imate li poteškoća
sa razumevanjem informacija u tim papirima?“
nasuprot: „Umete da čitate i pišete, zar ne?“
kada shvatite da postoji problem sa pismenošću.
A dobra stvar sa poštovanjem jeste što je ono zarazno.
Ljudi vide da vi poštujete druge ljude,
pa i oni pripisuju to poštovanje sebi samima.
Vidite, to je upravo ono što mi je transrodna prostitutka govorila.
Ja sudim tebi isto koliko ti misliš da možeš suditi meni.
Ja vam ne govorim svoje mišljenje,
govorim vam ono što sam doživela,
koristeći proceduralnu pravdu da bih promenila kulturu u svom sudu
i u sudnici.
Nakon udobnog sedenja tokom sedam meseci
kao sudija za saobraćajne prekršaje,
upućena sam na premeštaj u krivični sud,
u krivičnu sudnicu „Drugi deo“.
Morate razumeti,
ovo nije bila dobra vest.
(Smeh)
Nije.
„Drugi deo" je bio poznat kao najgora sudnica u gradu,
a neki bi čak rekli i u celoj državi.
To je bila tipična urbana sudnica sa jednim istim ljudima,
znate, standardno vam se ređaju sitni prestupnici -
znate, sitni kriminalci,
prostitutke ovisne od droge,
mentalno bolesni beskućnici sa kaznama zbog ugrožavanja kvaliteta života,
srednjoškolac koji je napustio školu i postao diler droge
i mladi ljudi koji su skrenuli sa pravog puta -
znate, oni koji služe doživotnu robiju,
svaki put po 30 dana.
Na sreću, Grad Njuark je odlučio da stanovnici Njuarka zaslužuju bolje,
te su postali partneri sa Centrom za inovacije sudova
i pravosuđem Nju Džersija,
u cilju stvaranja rešenja za zajednicu Njuarka,
sudskog programa u zajednici,
koji obezbeđuje alternativne sankcije.
To znači da sad sudija
može okrivljenom izreći kaznu uz dodeljenu pomoć.
Po tome, okrivljeni koji bi u suprotnom dobio kaznu zatvora,
sad je bio u mogućnosti da dobije individualne savetodavne seanse,
grupne savetodavne seanse, kao i da se oduže zajednici,
što zovemo društveno koristan rad.
Jedini problem je što ovaj divan program
sad dolazi u Njuark i biće primenjen gde?
Krivična sudnica „Drugi deo“.
A ponašanje tamo je bilo strašno.
A razlog što je ponašanje tamo bilo strašno
je zato što je svako ko je poslat tamo shvatao da je tamo poslat po kazni.
Policajci koji su povremeno imali disciplinske mere,
javni pravobranilac i tužilac
su se osećali kao da služe zatvorsku kaznu svakih 30 dana,
sudije su znale da su im zadali težak zadatak
kao u bratstvu ili sestrinstvu na koledžu.
Jednom mi je rečeno da se advokat koji je radio tu
govorio o optuženima kao o „svetskom šljamu“
a onda je morao da ih zastupa.
Slušala sam priče od drugih:
„O, kako možeš raditi sa tim ljudima? Oni su grozni.
Ti si sudija, nisi socijalni radnik.“
Ali realnost je da mi kao društvo kriminalizujemo društvene bolesti,
onda šaljemo ljude kod sudija i kažemo: „Učini nešto.“
Ja sam odlučila da ću voditi primerom.
Dakle, moj prvi pokušaj ovog pristupa bio je kad se muškarac u šezdesetim
pojavio preda mnom sa lisicama.
Imao je spuštenu glavu a njegovo telo je pokazivalo znakove narkomanske krize.
Pitala sam ga koliko dugo je ovisnik, a on mi je odgovorio: „30 godina.“
Onda sam ga pitala: „Da li imate dece?“
„Da, imam sina koji ima 32 godine“, odgovorio je.
A onda sam ja rekla: „O, znači, vi nikad niste imali priliku
da budete otac svome sinu, zbog svoje ovisnosti.“
Počeo je da plače.
Rekla sam: „Znate šta, pustiću vas da da idete kući
i vratićete se nakon dve nedelje,
pa kada dođete, dodelićemo vam neku vrstu pomoći za vašu ovisnost.“
Na veliko iznenađenje, dve nedelje potom, on je sedeo u sudnici.
Kada je prišao, rekao mi je: „Sudijo, vratio sam se u sud
zato što ste mi pokazali više ljubavi nego što sam ja ikada imao za sebe.“
Pomislila sam: „Bože, on je čuo ljubav sa moje stolice?
Mogla bih da radim ovo ceo dan.“
(Smeh)
Zato što je činjenica da, ako se sud drugačije ponaša,
onda, prirodno, i ljudi drugačije reaguju.
Sud postaje mesto na koje možete doći da zatražite pomoć,
kao što je šezdesetogodišnja beskućnica koja ima šizofreniju,
koja je bila u agoniji
boreći se sa glasovima u svojoj glavi,
upala u sud i počela vikati: „ Sudijo!
Samo sam došla da vidim kako ste.“
Nekoliko meseci sam pratila njen slučaj,
njeno pridržavanje uzimanja lekova,
i upravo sam bila zaključila njen slučaj, nekoliko nedelja ranije.
Tog dana, njoj je bila potrebna pomoć,
i došla je u sud.
Nakon četiri sata nagovaranja od strane sudije,
policijskih službenika i osoblja,
ubedili su je da ode u ambulantu,
odakle će je odvesti u krizno odeljenje
da bi mogla da dobije svoje lekove.
Ljudi su postali povezani sa svojom zajednicom
kada se sud promeni,
kao jedan pedesetogodišnjak
koji mi je rekao: „Društveno koristan rad je bio strašan, sudijo.
Morao sam da čistim park, a on je bio pun praznih vrećica od heroina,
a deca se tu igraju.“
Priznao je, lomeći svoje ruke:
„Sudijo, shvatio sam da je moja krivica,
zato što sam ja koristio taj isti park da se drogiram,
i pre nego što ste me poslali tamo na društveno koristan rad,
nikad nisam bio u parku a da nisam bio nadrogiran,
tako da nikad nisam ni primetio da se deca tamo igraju.“
Svaki ovisnik u sudnici je spustio glavu.
Ko bi bio bolji učitelj?
To pomaže da sud ponovo uspostavi odnos sa zajednicom,
kao što je slučaj sa dvadesetogodišnjim momkom
koji je dobio razgovor za posao kroz sudski program.
Dobio je razgovor za posao u kompaniji za čišćenje kancelarija,
i vratio se u sud da se pohvali:
„Sudijo, čak sam i radio u svom odelu nakon razgovora,
da bih dokazao tim ljudima koliko jako želim taj posao.“
To se dešava kada se osoba od autoriteta
odnosi prema vama sa dostojanstvom i poštovanjem,
kao četrdesetogodišnjak na koga sam naletela u ulici
koji mi je rekao: „Sudijo, primećujete li nešto drugačije?“
Kada sam pogledala,
pokazivao je na njegove nove zube,
koje je mogao da dobije nakon uputa kroz program,
ali je mogao je da ih dobije da bi zamenio stare zube
čiji je gubitak bio posledica dugogodišnjeg korišćenja heroina.
Kada se pogleda u ogledalo,
on sada vidi nekog koga vredi spasiti.
Vidite, ja imam san,
a taj san je da će sudije koristiti ovo sredstvo
da sprovedu revoluciju u zajednicama kojima služe.
E sad, ova sredstva nisu čudotvorni štapići,
ali nas približavaju svetlosnim godinama brže mestu gde želimo da budemo,
a to je mesto na kome ljudi ulaze u naše sudnice
verujući da će se prema njima ophoditi sa dostojanstvom i poštovanjem
i znajući da će pravda biti zadovoljena.
Zamislite to, jednostavna ideja.
Hvala vam.
(Aplauz)