„Doamnă judecător, vreau să vă spun ceva.
Am stat cu ochii pe dumneavoastră
și nu sunteți cu două fețe.
Îi tratați pe toți la fel.”
Asta mi-a spus o prostituată transsexuală
care, înainte de a începe ședința,
și-a concediat avocatul din oficiu,
a insultat executorul judecătoresc
și a strigat la persoana de lângă ea:
„Nu știu de ce te holbezi așa. Arăt mai bine decât prietena ta.”
(Râsete)
Mi-a spus aceasta
după ce i-am spus numele de bărbat suficient de încet
pentru a putea fi înregistrat
și îi rostisem numele feminin tare
pentru ca ea să meargă cu demnitate la masa executorului judecătoresc.
Aceasta este dreptate procedurală, sau echitate procedurală
la cote maxime.
Imaginați-vă, sunt fiica unui gunoier afro-american
din Harlem.
care și-a petrecut verile în Sudul segregat.
Soy la hija de una peluquera dominicana.
Am vrut să vă testez dacă sunteți atenți.
(Râsete)
Sunt fiica unei cosmeticiene dominicane
ce a emigrat aici pentru o viață mai bună pentru viitorii ei copii.
Părinții m-au educat să-i tratez pe toți cu demnitate și respect,
indiferent de cum arată, cum se îmbracă,
cum vorbesc.
Astfel, mi s-a predat principiul echității
de la o vârstă fragedă,
Fără să-mi dau seama, a fost cea mai importantă lecție
cu care am ajuns până la Tribunalul Municipal din Newark.
Fiindcă am fost scoasă de pe terenul de joacă
de la vârsta de zece ani pentru a le traduce membrilor familiei
când au început să emigreze în Statele Unite,
înțeleg cât de greu îi este unei persoane, unui novice,
să-i facă față sistemului guvernamental.
Zilnic, în America și în întreaga lume,
oamenii vin în instanțele de judecată,
și este un loc străin, intimidant
și adesea ostil pentru ei.
Sunt confuzi cu privire la natura acuzațiilor care li se aduc,
enervați de contactele lor cu poliția
întâmpinând consecințe ce au impact asupra relațiilor, a finanțelor acestora
și chiar a libertății lor.
Am să vă explic
cum se simt oamenii obișnuiți care ajung la tribunalele noastre.
Întâi, îi irită faptul că sunt supuși controalelor de securitate,
Trec de controalele de securitate din tribunal, merg prin clădire,
pun aceleași întrebări unor persoane diferite
și primesc răspunsuri diferite.
Când, în final, ei ajung unde este cazul,
lucrurile se complică mult când ajung în tribunale.
Ce ai crede dacă ți-aș spune că
tu ai putea îmbunătăți experiențele oamenilor din tribunale,
să le crești dorința de a respecta legea
și hotărârile judecătorești,
în timp ce câștigi încrederea publicului
în sistemul judiciar
pornind de la o simplă idee?
Cea a dreptății procedurale,
care e un concept ce spune că
dacă oamenii simt că sunt tratați corect
cu demnitate și respect,
ei se vor supune legii.
E o descoperire a profesorului Tom Tyler
el a început să studieze în anii '70
de ce oamenii respectă legea.
El a descoperit că, dacă oamenii percep sistemul judiciar
ca pe o putere legitimă care impune norme și regulamente,
aceștia le vor urma cu siguranță.
Concluzia cercetării sale
a fost că oamenii vor accepta
hotărârile judecătorești,
deși judecătorul a decis împotriva lor,
dacă ei percep că au fost tratați corect
cu demnitate și respect
Și de la ce pornește această echitate?
De la modul în care vorbește judecătorul cu părțile participante din tribunal.
Să fi judecător
e adeseori ca și cum ai avea un loc rezervat la un reality show tragic,
fără pauze publicitare
și fără final de sezon.
Așa este.
Oamenii vin în fața mea încătușați,
dependenți de droguri, deprimați, înfometați
și cu probleme psihice.
Când am văzut că nevoia lor de ajutor
era mai mare decât teama mea de a părea vulnerabilă,
am realizat nu doar că trebuia să fac ceva,
dar și că pot face ceva.
Vestea bună e că principiile dreptății procedurale sunt ușoare
și pot fi implementate chiar de mâine.
În plus sunt și gratuite.
(Râsete)
Primul principiu este vocea.
Oferă-le oamenilor oportunitatea să vorbească
chiar și când nu le vei permite să vorbească.
Explică-le:
„Domnule, n-am să vă las să vorbiți acum.
Nu aveți un avocat.
Nu vreau să spuneți lucruri care să vă defavorizeze cazul.”
Le-am cerut pârâților să compună eseuri
pentru a le da șansa extraordinară de a se exprima.
Recent i-am cerut unui student de 18 ani să scrie un eseu.
S-a plâns de acuzarea sa, minor ce a consumat alcool.
Și cum stătea în fața mea, citind eseul,
cu glasul stins și mâinile tremurânde,
a spus că era îngrijorat să nu devină un alcoolic, aidoma mamei sale
care murise recent de o boală de ficat din cauza consumului de alcool.
Scrierea unei scrisori către tatăl meu, sau către fiul meu,
„Dacă știam atunci ce știu acum... ”
„Dacă aș fi crezut un singur lucru bun despre mine,
cum ar fi fost viața mea?”
îi dă unui om șansa de a fi introspectiv,
de a coborî în interior,
unde se află de fapt toate răspunsurile.
Și în același timp le dă șansa
de a ne împărtăși ceva care transcende trecutul lor infracțional
și învinuirile acestora.
Următorul principiu este neutralitatea.
Pentru a crește încrederea în sistemul judiciar
neutralitatea este primordială.
Judecătorul nu poate fi perceput ca favorizând un om în detrimentul altuia.
Judecătorul trebuie să ia o decizie conștientă și nu să spună:
„polițistul meu”, „procurorul meu”, „avocatul meu al apărării”.
Aceasta e o provocare când lucrăm în medii
unde ai oameni repartizați instanțelor tale,
aceleași persoane ce vin și pleacă din instanțele tale.
Când mă gândesc la neutralitate
îmi aduc aminte de faptul când am fost proaspăt absolventă de Drept,
având idei proaspete, inovatoare,
și am început un proces, și am fost salutată de doi bărbați cărunți
care glumeau cu privire la ultimul lor joc de golf
și își planificau viitoare escapade.
Clientul meu nu ar fi putut beneficia de o hotărâre echitabilă în acel for.
Următorul principiu este înțelegerea.
Este vital ca participanții la proces să înțeleagă procesul,
consecințele acestuia
și ce se așteaptă de la ei.
Îmi place să spun că limbajul judiciar îl folosim pentru a-i deruta.
(Râsete)
Știu bine că oamenii care apar în fața mea
majoritatea sunt needucați
și engleza nu e adesea limba lor maternă.
Deci încerc să vorbesc o engleza simplă.
Un exemplu bun e de pe vremea când eram o tânără judecătoare -
vreau să zic o judecătoare mai tânără.
(Râsete)
Pe atunci, un judecător senior a venit la mine
îmi dă o listă și îmi zice:
„Dacă crezi că unele persoane au probleme psihice,
pune-le următoarele întrebări pentru a le evalua.”
Prima dată când am văzut o persoană
care consideram că are o problemă mintală,
am folosit lista și am început să pun întrebări:
„ Domnule, ați luat medicamente psiho...
psiho... psihotrope?”
„Nu.”
„Domnule, ați fost la psihiatru vreodată?”
„Nu.”
Însă era atât de evident că persoana suferea de o boală mintală.
Fiind foarte frustrată, într-o bună zi am decis să arunc lista și să întreb:
„Dnă, luați medicamente să vă limpeziți gândurile?”
„Da, dnă. judecător, iau Haldol pentru schizofrenie
și Xanax pentru neliniște.”
Întrebarea funcționează perfect.
„D-le L, luați medicamente pentru a vă limpezi gândurile?”
„Nu, dnă. Nu iau medicamente pentru a-mi limpezi gândurile.
Le iau ca să opresc vocile din cap,
dar mintea mea e sănătoasă.”
(Râsete)
Vedeți, dacă oamenii înțeleg întrebarea
pot să îți dea informația valoroasă
care îi permite Curții să ia deciziile corecte
în legătură cu cazurile care se judecă.
Ultimul principiu este respectul,
fără de care, nu funcționează celelalte principii.
Respectul e simplu, precum:
„Bună ziua, dle!” „Bună dimineața, dnă!”
E faptul de a-l privi pe cel din fața ta în ochi
în special atunci când dai verdictul.
E ca și când întrebi: „Cum sunteți astăzi?
Și ce mai e cu dvs?”
Și nu doar ca pe o simplă întrebare,
dar sunteți cu adevărat interesat de răspuns.
Respectul constă în diferența dintre a spune:
„Dnă, nu înțelegeți ce scrie pe hârtie?”
versus: „Puteți să scrieți și să citiți, nu-i așa?”
atunci când vă dați seama că persoana nu poate să scrie și să citească.
Lucrul bun e că respectul e contagios.
Oamenii care observă că ești respectuos cu alții
se așteaptă și ei la același respect.
Exact ce mi-a spus și prostituata transsexuală
Te judec exact în măsura în care crezi că mă judeci tu pe mine.
Acum eu nu îți spun ceea ce cred,
Îți povestesc experiența mea,
folosind dreptatea procedurală pentru a schimba mentalitatea la Tribunal
și în sala de judecată.
După ce am stat confortabil timp de șapte luni
pe poziția de judecător la tribunal,
am fost mutată la instanța penală.
Partea a II-a: Instanța Penală.
Trebuie să înțelegeți că aceasta nu era o veste bună.
(Râsete)
Chiar nu era.
Partea a II-a era cunoscută ca fiind cea mai rea sală de judecată din oraș,
unii ar spune chiar că e cea mai rea din tot statul.
Era sala aia de judecată tipică, cu uși turnante,
știți voi: coada de contravenienți de rang mic -
de oameni decăzuți,
prostituata dependentă de droguri,
persoana fără adăpost bolnavă mintal,
vânzătorul de droguri fără studii și tinerii fără o țintă în viață -
toți acei oameni care primesc o pedeapsă de 30 de zile.
Din fericire, orașul Newark a decis că locuitorii lor merită mai mult,
și au făcut un parteneriat cu Center for Court Innovation
și cu Consiliul din New Jersey
pentru a crea Newark Community Solutions,
un program comunitar
ce oferă sancțiuni alternative.
Înseamnă că un judecător
poate da o sentință unui inculpat cu asistență.
Deci, inculpatul care, de altfel, ar primi închisoare,
va beneficia acum de sesiuni de consiliere individuale,
de grup, precum și de locuri de muncă pentru ajutorare,
ceea ce numim noi servicii comunitare.
Singura problemă e că acest minunat program
vine acum în Newark și se va desfășura unde anume?
în Partea a II-a Instanța Penală.
Și atitudinea oamenilor de acolo era groaznică.
Asta din cauză că toți care erau trimiși acolo,
considerau că sunt trimiși acolo pentru a fi pedepsiți.
Funcționarii care se confruntau cu probleme de disciplină,
avocatul și procucorul
simțeau că își ispășesc o pedeapsă de 30 zile de închisoare prin rotație,
judecătorii credeau că sunt tratați nedrept
asemenea unei fraternități dintr-un colegiu
Mi s-a spus odată că un avocat care lucra acolo
a făcut referire la inculpați ca fiind „gunoaiele planetei”
și că era forțat să-i reprezinte.
Am auzit de la oameni lucruri de genul:
„Dar cum puteți lucra cu astfel de specimene? Sunt dezgustători.
Sunteți judecătoare, nu asistent social.”
Realitatea e că societatea incriminează problemele sociale,
apoi pasează oamenii unui judecător și le spune: „Faceți ceva!”
Am decis să mă impun prin exemplul personal.
Prima incursiune a fost când un bătrân în vârstă de 60 de ani
a fost adus înaintea mea încătușat.
Avea capul aplecat, și corpul îi trăda renunțarea la droguri.
L-am întrebat de cât timp era dependent și el mi-a răspuns: „ De 30 de ani.”
L-am întrebat dacă are copii.
Mi-a răspuns: „Am un fiu în vârstă de 32 de ani.”
Și i-am zis: „Deci nu ați avut niciodată șansa
de a-i fi părinte fiului tău, din cauza dependenței de droguri.”
A început să plângă.
Am zis: „Intenționez să vă las să plecați
și vă veți reîntoarce în două săptămâni
și când vă reîntoarceți, vă vom ajuta să treceți peste dependență.”
În mod surprinzător, au trecut cele două săptămâni și a revenit.
Când s-a ridicat, mi-a zis: „Dnă. judecător, m-am reîntors
pentru că ați avut mai multă bunăvoință față de mine decât eu însumi.”
Și am reflectat: Dumnezeule, a simțit el bunăvoința mea?
Aș putea face asta toată ziua.
(Râsete)
Realitatea este că, atunci când curtea se comportă diferit,
și oamenii răspund diferit.
Curtea devine un loc unde poți căuta asistență
asemenea femeii de 60 de ani, schizofrenice și fără adăpost,
care era disperată
și se lupta cu vocile din capul ei,
dând buzna în sală și urlând:
„Dnă. judecător! Am venit doar să vă văd ce mai faceți.”
I-am monitorizat cazul timp de câteva luni
dacă își respectă tratamentul medical,
și i-am finalizat cazul acum câteva săptămâni.
În acea zi avea nevoie de ajutor
și a venit la Tribunal.
Și după patru ore de muncă de convingere de către judecător,
polițiști și alți funcționari,
a fost în sfârșit convinsă să urce în ambulanță
care o va duce la unitatea de urgențe
pentru a primi medicația potrivită.
Oamenii se conectează la comunitatea lor
când tribunalul se schimbă,
ca bătrânul în jur de 50 de ani
care mi-a spus: „Serviciul comunitar a fost îngrozitor.
A trebuit să curăț parcul care era plin cu pungi goale de heroină,
iar copiii se jucau pe acolo.”
Mi s-a confesat, cu mâinile ridicate:
„Mi-a dat seama că a fost vina mea
pentru că și eu mă drogasem acolo cândva
și înainte de a mă trimite dumneata acolo
nu m-am dus niciodată în parc când nu eram drogat
și nu am observat copiii care se jucau acolo.”
Fiecare dependent din sala de judecată și-a aplecat capul.
Cine ar fi putut preda mai bine această lecție?
Ajută curtea să reseteze relația sa cu comunitatea,
ca băiatul de 20 de ani
care obține un interviu pentru o slujbă prin intermediul programului.
Obține un interviu la o companie de prestare servicii de curățenie,
și se întoarce doar pentru a ne spune:
„Dnă, am muncit în costum chiar după interviu,
doar pentru a dovedi cât de mult doream să muncesc acolo.”
Asta se întâmplă când o persoană cu autoritate
te tratează cu demnitate și respect,
ca tânărul de 40 de ani care vine să mă întrebe:
„Observați ceva diferit?”
Și când îl privesc cu atenție,
îmi arată noul său dinte
pe care și l-a pus după finalizarea programului comunitar
A reușit să își pună un dinte nou
în locul celui vechi pe care-l pierduse din cauza dependenței de heroină.
Acum, când se uită în oglindă
vede o nouă persoană demnă să fie ajutată.
Am un vis: ca judecătorii să folosească aceste principii
pentru a revoluționa comunitatea pe care o deservesc.
Aceste principii nu sunt miracole atotvindecătoare,
dar ne aduc cu mult mai aproape de locul unde vrem să ajungem.
Și vrem ca oamenii să intre în sălile de judecată
cu încrederea că vor fi tratați cu demnitate și respect
și să fie convinși că se va face dreptate.
Imaginați-vă această simplă idee.
Vă mulțumesc.
(Aplauze)