"Bírónő, hadd mondjak valamit! Hadd mondjak valamit!
Figyeltem ám magát!
Maga nem kétszínűsködik.
Egyformán bánik mindenkivel."
Egy transznemű prostituált mondta ezt nekem,
aki – mielőtt az ügyét tárgyalni kezdtem volna –
kirúgta kirendelt védőjét,
nekiment egy teremszolgának,
egy mellette ülőnek pedig odakiabálta:
"Mit nézel? Jobban nézek ki, mint a csaj, akivel jársz."
(Nevetés)
Azután mondta ezt,
miután a férfi nevén szólítottam, elég halkan ahhoz,
hogy jegyzőkönyvbe vehessék,
a női nevén pedig elég hangosan ahhoz,
hogy méltósággal jöhessen ki az emelvényhez a padsorok között.
Így működik az eljárási igazságosság vagy más néven eljárási tisztesség
a gyakorlatban.
Egy afroamerikai kukás lánya vagyok.
Az apám a Harlemben született,
a nyarakat pedig a faji előítéletektől terhes Délen töltötte.
(Spanyolul) Egy dominikai fodrász lánya vagyok.
Ezt csak azért csináltam, hogy lássam, figyelnek-e még.
(Nevetés)
Egy dominikai fodrász lánya vagyok, aki azért jött ebbe az országba,
mert jobb jövőt remélt születendő gyermekeinek.
A szüleim arra tanítottak, tisztesességgel és tisztelettel bánjak mindenkivel –
függetlenül attól, hogy néz ki, hogyan öltözködik,
vagy hogy beszél.
Vagyis a méltányosság elvét
már egészen kicsi koromban megtanultam.
Akkor még nem tudtam, hogy ez lesz a legfontosabb ismeret,
amit a Newarki Városi Bíróság bírói székébe magammal viszek.
Már tízévesen elrángattak a játszótérről,
hogy fordítsak a családom tagjainak,
akik egyre többen jöttek át az Egyesült Államokba.
Ezért tudom, milyen kihívás egy laikus számára,
hogy kiismerje magát a kormányhivatalok útvesztőjében.
Szerte Amerikában és a világ más pontjain
naponta jelennek meg bíróságokon emberek.
Olyan hely ez, ami idegen, elbizonytalanítja őket,
és sokszor ellenséges is velük szemben.
Sokszor nem is értik igazán, mi a vád ellenük,
dühösek a rendőrökre,
és a rájuk váró következmények kihathatnak kapcsolataikra, pénzügyeikre,
és akár még börtönbe is kerülhetnek.
Hadd meséljem el önöknek,
milyen egy átlagember számára, mikor bíróság elé kerül.
Először is dühös, amiért a biztonságiak átvizsgálják.
Aztán mikor végre átjut a biztonságiakon, végigmegy az épületen,
különböző embereknek teszi fel ugyanazt a kérdést,
és mindenhol más választ kap.
Mikor végre eljut oda, ahol lennie kell,
és a bíróság elé áll, még ennél is rosszabb lesz a helyzet.
Mit szólnának, ha azt mondanám,
javíthatunk azon, ahogy az emberek megélik mindezt.
Jobban betartanák a törvényeket,
elfogadnák a bíróság ítéletét,
és egyszersmind erősödne
az igazságszolgáltatásba vetett hitük is:
egy egyszerű gondolat segítségével.
Ez pedig nem más, mint a méltányos eljárás elve,
melynek lényege,
hogy ha az emberek úgy érzik,
méltányosan, tisztességgel és tisztelettel bánnak velük,
betartják a törvényt.
Legalábbis erre jutott Tom Tyler, a Yale Egyetem professzora,
aki már a 70-es években kutatni kezdte,
miért tartják be az emberek a törvényeket,
és arra a következtetésre jutott, hogy ha úgy látják,
hogy az igazságszolgáltatás és annak szabályai valóban igazságosak,
be fogják tartani azokat.
A kutatás eredményei azt mutatják,
hogy az emberek ilyen esetekben akkor is elfogadják
a bíróság döntését,
ha a bíró ellenük dönt.
Feltéve, hogy igazságosan, tisztességesen,
és tisztelettel bánnak velük.
De mit is jelent ez az igazságosság?
Az egész ott kezdődik, hogyan beszélnek a bírók a megjelentekkel.
Bírónak lenni néha olyan,
mintha bérelt helyünk lenne egy borzalmas valóságshow-ra,
amiben még reklám,
és befejező rész sincs.
Ez így van!
Az embereket bilincsben,
elvonási tünetekkel, reményvesztve, éhesen
vagy mentális problémákkal hozzák elém.
Mikor megértettem, hogy nekik nagyobb szükségük van segítségre,
mint nekem arra, hogy biztonságban érezzem magam a székemben,
rájöttem, nemcsak tennem kell valamit,
de tudok is tenni valamit.
A jó hír az, hogy az eljárási igazságosság alapelvei egyszerűek,
és akár már holnaptól bevezethetők.
Még ennél is jobb hír, hogy mindez ingyen van.
(Nevetés)
Az első alapelv: a megszólalás joga.
Adjunk esélyt az embereknek, hogy beszélhessenek.
Ha nem engedjük őket beszélni,
magyarázzuk el, miért.
"Uram, most nem beszélhet,
mert nincs ügyvédje.
Nem szeretném, ha olyat mondana, ami terhelő lehet önre nézve."
Nagy segítségemre volt ebben a munkában,
mikor fogalmazást írattam a vádlottakkal.
Nemrégiben egy 18 éves egyetemi hallgatótól kértem ilyet.
Fiatalkori italozás vádja alól próbált felmentést kapni.
Ott állt előttem, olvasta a fogalmazását,
a hangja meg-megbicsaklott, a keze remegett.
Elmondta, hogy attól fél, ő is alkoholista lett, mint az anyja,
aki azelőtt néhány hónappal halt meg alkoholos májbetegségben.
Mikor elrendelem, hogy írjanak levelet az apjuknak vagy fiuknak azzal a címmel:
"Ha tudtam volna, amit ma tudok..."
vagy: " Ha hittem volna abban, hogy nekem is van jó tulajdonságom,
mennyiben lenne más az életem?" –
lehetőséget kapnak arra, hogy magukba nézzenek,
hogy belső sétát tegyenek:
a válaszok ugyanis mindig ott vannak.
Az írás egyben lehetőség arra is,
hogy megmutathassanak valamit, ami túlmutat az addigi bűncselekményeiken,
és az ellenük felhozott vádakon.
A következő alapelv a pártatlanság.
Ha a célunk az, hogy bízzanak az igazságszolgáltatásban,
a pártatlanság kiemelkedően fontos.
Megengedhetetlen, hogy bárki úgy érezze, a bíróság valamelyik fél pártján áll.
A bírói döntésnek tudatosnak kell lennie. A bíró nem kezelheti beosztottjaként
a törvényszolgát, az ügyészt vagy az ügyvédet.
Pedig ez manapság,
mikor a bíróságokon kirendelt munkatársakkal dolgozunk,
– vagyis ugyanazok az emberek jelennek meg a tárgyalásokon – elég nagy kihívás.
Mikor a pártatlanságra gondolok,
mindig eszembe jut, hogy mikor a Rutgers jogi karán végeztem,
és mint újdonsült ügyvéd megérkeztem egy egyeztető tárgyalásra,
két őszülő úriember
a legutóbbi közös golfparti élményein viccelődött,
és társas kiruccanásait tervezgette.
Biztos voltam benne, hogy az ügyfelemnek ebben a közegben esélye sincs.
A következő alapelv a megértés.
Elengedhetetlen, hogy a megjelentek tisztában legyenek az eljárásrenddel,
az eljárás következményeivel,
és hogy mit várnak tőlük ebben a helyzetben.
Azt szoktam mondani, hogy a jogi nyelv arra jó, hogy összezavarja az embereket.
(Nevetés)
Pontosan tisztában vagyok azzal, hogy akik itt megjelennek,
többnyire nem végeztek sok iskolát,
ráadásul az angol sokszor csak tanult nyelvük.
Ezért a tárgyalóteremben egyszerű angolt használok.
Jó példa erre az az eset, mikor fiatal bíró koromban –
úgy értem, mikor még ennél is fiatalabb voltam –
(Nevetés)
szóval fiatal bíróként, odajött hozzám egy idősebb kolléga,
adott egy iratot, mondván:
"Ha úgy érzi, a vádlottnak mentális problémája van,
tegye fel ezeket a kérdéseket, hogy tisztázza a helyzetet."
Mikor először éreztem úgy,
hogy a vádlottnak mentális problémája van,
elővettem ezt a papírt, és elkezdtem felolvasni a kérdéseket:
"Uram, szed valamilyen pszicho ... öö, pszichotro ...
pszichotróp gyógyszert?"
"Nem."
"Uram, állt már valaha pszichiátriai kezelés alatt?"
"Nem."
Pedig nyilvánvaló volt, hogy van valamilyen mentális betegsége.
Egy nap aztán elkeseredésemben, úgy döntöttem, mást kérdezek:
"Asszonyom, szed valamit, hogy könnyebben tudjon gondolkodni?"
"Igen, bírónő, Haldolt szedek a skizofréniámra,
szorongásra meg Xanaxot."
Ez a kérdés akkor is működött, amikor nem működött:
"Mr. L., szed valamilyen gyógyszert, hogy jobban tudjon gondolkodni?"
"Nem, bírónő. Arra nem szedek semmit.
Arra szedek gyógyszert, hogy ne halljam a fejemben a hangokat.
De a gondolkodásommal nincs baj."
(Nevetés)
Vagyis, amint az emberek megértik a nekik feltett kérdést,
értékes információval tudnak szolgálni,
ami lehetővé teszi a bíróság számára, hogy helyes döntést hozzon
a tárgyalt üggyel kapcsolatban.
Az utolsó alapelv a tisztelet.
Enélkül a fentiek közül egyik sem működik.
A tisztelet lehet mindössze annyi, hogy:
"Jó napot, uram!", "Jó reggelt, asszonyom."
Vagy annyi, hogy ránézünk arra, aki előttünk áll,
különösen, mikor kihirdetjük az ítéletet.
Annyi, hogy azt mondjuk: "Hogy van?"
"Mi történt magával?"
Nem csak úgy köszönésképpen,
hanem úgy, hogy tényleg érdekel a válasz.
A tisztelet jele lehet az, ha azt kérdezem:
"Asszonyom, megértette az ügyiratban foglaltakat?"
ahelyett, hogy:
"Írni, olvasni tud?" –
mikor gyanítjuk, hogy a vádlott esetleg írástudatlan.
A tiszteletben az a jó, hogy ragályos.
Ha az emberek látják , hogy tisztelettel bánunk másokkal,
a tiszteletadást magukra nézve is kötelezőnek tartják.
Pontosan erre utalt a transznemű prostituált.
Annyira ítél el engem, amennyire én elítélem őt.
És itt nem elméletekről beszélek,
személyes tapasztalatom mindez arról,
hogyan változtatta meg az eljárás méltányossága az egész bíróság
és a tárgyalóterem légkörét.
Miután hét kényelmes hónapot dolgoztam
közlekedési ügyekért felelős bíróként,
átkerültem a büntető törvényszékre,
Következik a történet második része: a büntetőbíróság.
Szeretném, ha tudnák,
ez nekem egyáltalán nem volt jó hír.
(Nevetés)
Nem volt az.
Ez a hely volt a városban a legrosszabb büntetőbíróság,
mások szerint az egész államban.
Tipikus nagyvárosi tárgyalóterem volt, ahol egymást érik az ügyek.
A kisstílű bűnelkövetők egész sora,
a könnyen leszakítható gyümölcs,
a drogos prostituált,
a mentális problémával küzdő hajléktalan, akit életvitele miatt hoztak be,
a kicsapott középiskolás drogdíler, a tévelygő fiatalok –
vagyis mindazok, akik 30 napos adagokban
ülik le az életfogytiglant.
Szerencsére a város úgy döntött, a newarkiak jobbat érdemelnek ennél,
és belépett a bíróságok megújulását célzó programba.
A New Jersey Törvényszék
útnak indította
a város közösségi igazságszolgáltatási programját,
mely lehetővé tette, hogy alternatív ítéleteket hozhassunk.
Ez azt jelenti, hogy ma a bíró kiszabhatja a büntetést úgy is,
hogy a büntetés ideje alatt az elkövető támogatást kap.
Az elkövető tehát, aki egyébként börtönbüntetést kapna,
most egyéni és csoportos tanácsadásra járhat,
vagy tehet valamit a közösségért, ahol él,
egyfajta közösségi szolgálatot vállalhat.
Az egyetlen gond ezzel a nagyszerű programmal,
hogy nem máshol kívánták beindítani, mint itt:
a "kettes számú" bíróságon.
Az ott dolgozók hozzáállása borzalmas volt.
Azért viselkedtek így, mert tudták,
hogy azok, akik ide kerülnek,
büntetésből vannak ott.
Voltak olyan rendőrök például, akik ellen fegyelmi eljárás folyt.
A kirendelt védők és ügyészek úgy érezték,
mintha ők is 30 napos börtönbüntetésüket töltenék.
A bírók biztosak voltak abban, hogy ez egyfajta beavatás,
mint a gólyáknak az egyetemen.
Valaki mesélte, hogy az egyik itt dolgozó ügyvéd
a vádlottakat a föld söpredékének nevezte,
és így képviselte őket.
Nekem is mondtak olyat, hogy:
"Hogy vagy képes ezekkel dolgozni? Annyira rémesek!
Bíró vagy! Nem szociális munkás!"
Manapság egyre inkább társadalmi problémákat is bűncselekményként kezelünk.
Bíróságra visszük az embereket, és azt mondjuk: "Oldják meg ott."
Úgy döntöttem, jó példával járok elöl.
Először akkor próbálkoztam ezzel,
mikor egy 60 körüli férfit hoztak elém bilincsben.
A fejét lehajtotta, látszottak rajta a drogelvonás tünetei.
Megkérdeztem, mióta függő. Azt mondta, 30 éve.
Megkérdeztem, van-e gyereke.
Azt felelte: "Igen, van egy 32 éves fiam."
Mire ezt mondtam: "Vagyis a drogproblémája miatt
nem volt lehetősége arra, hogy a fia apja legyen."
Elsírta magát.
Azt mondtam: "Tudja mit? Hazaengedem.
Két hét múlva jöjjön vissza.
Mikor visszajön, segítséget kap, hogy a függőségét kezelje."
Meglepő módon két hét múlva újra ott ült a tárgyalóteremben.
Mikor elém állt, azt mondta: "Bírónő, azért jöttem vissza,
mert magától több szeretetet kaptam, mint önmagamtól."
Én meg azt gondoltam: "Jó ég! Ez az ember a bíróságtól kap szeretetet?
Hát, ha csak ennyi kell?"
(Nevetés)
A helyzet tehát az, hogy ha a bíróság másként viselkedik,
más lesz az emberek reakciója is.
Így lehet a bíróság olyan hely, ahol segítséget kaphatunk.
Úgy, mint az a hatvanas skizofrén hajléktalan nő,
aki kétségbe esve,
a fejében zsongó hangokkal viaskodva rontott be a tárgyalóterembe,
és azt kiabálta:
"Bírónő! Azért jöttem csak, hogy lássam, hogy van."
Korábban hónapokig foglalkoztam az ügyével,
és azzal, hogy rendesen szedje a gyógyszereit.
Néhány héttel azelőtt zártam le az ügyét.
Aznap is segítségre volt szüksége,
ezért jött a bíróságra.
És miután a bíró, a rendőrök és a személyzet
négy órán át hízelegtek neki,
sikerült beültetni egy mentőautóba,
ami elvitte egy krízisközpontba,
ahol megkapta a gyógyszereit.
Az emberek is jobban odafigyelnek a környezetükben élőkre,
ha a bíróságok másként működnek.
Itt volt például az az ötven körüli férfi,
aki azt mondta: "Rettenetes volt a közösségi szolgálat, bírónő!
A parkot kellett rendben tartanom, és tele volt üres heroinos tasakokkal,
a gyerekek meg ott játszanak!"
A kezét tördelte és így szólt:
"Bírónő, rájöttem, hogy én is hibás vagyok.
Én is ide jártam drogozni.
Mielőtt oda küldött közösségi szolgálatra,
Csak akkor mentem a parkba, ha be voltam tépve.
Soha nem vettem észre az ott játszó gyerekeket.
A teremben minden szerfüggő lehajtotta a fejét.
Ki mondhatta volna ezt el ennél hatásosabban?
Így állíthatja helyre a bíróság az emberekkel kialakult kapcsolatát.
Ez történt annak a huszonéves fiúnak az esetében is,
aki a bírósági programnak köszönhetően mehetett el állásinterjúra
egy irodatakarításra szakosodott céghez.
Mikor visszajött a bíróságra, nagy büszkén ezt mondta:
"Bírónő, az interjú után, ahogy voltam, öltönyben álltam neki dolgozni.
Azt akartam, hogy a fickó lássa, mennyire kell az állás."
Ez várható,
ha a hatóságok tisztességgel és tisztelettel bánnak az emberekkel.
Jó példa erre az a negyvenes férfi is, aki büszkén jött oda az emelvényhez,
és azt mondta: "Bírónő, észrevett valamit?"
Mikor felnéztem,
rámutatott az új fogsorára.
A program segítségével kapott beutalót.
Meg is csináltatta a fogsort, a régi helyett,
amit heroinfüggősége miatt vesztett el.
Most mikor a tükörbe néz,
olyan embert lát, aki megérdemel még egy esélyt.
Tudják, van egy álmom.
Az álmom az, hogy a bírók élnek majd ezzel a lehetőséggel,
és megváltoztatják a közösséget, amelyért dolgoznak.
Ezek a módszerek persze nem mindent gyógyító csodaszerek,
de fényévekkel közelebb vihetnek a célhoz, amit elérni szeretnénk:
legyen a bíróság olyan hely, ahová úgy lépnek be az emberek,
hogy tudják, ott tisztességgel és tisztelettel bánnak velük,
és hogy valóban igazságot szolgáltatnak számukra.
Képzeljék ezt el! Ugye milyen egyszerű?
Köszönöm.
(Taps)