Я почну з одного моторошного запитання:
Чи не йдемо ми до майбутнього, в якому не буде роботи?
Неймовірний прогрес в технологіях, наприклад, поява самокерованих
авто, де не потрібен водій,
загострює інтерес до цього питання.
Але оскільки це питання вже не раз
поставало у минулому,
можливо, нам зараз насправді
слід запитувати, чи є наша ситуація принципово іншою.
Страх, що машини можуть замінити людей на робочих місцях,
і що це призведе до масового безробіття,
виник ще 200 років тому, під час повстання луддитів у Англії.
Відтоді це занепокоєння виникає знов і знов.
Я можу припустити,
що більшість з вас ніколи не чули про звіт потрійної революції,
але це був блискучий звіт.
Його склала група визначних людей,
яка включала двох Нобелівських лауреатів,
цей звіт представили президенту США, і там йшлося про те,
що США на межі економічного та соціального перевороту,
бо індустріальна автоматизація може скоро
позбавити роботи мільйони людей.
Президент Ліндон Джонсон отримав цей звіт
у березні 1964 року.
Отже, пройшло 50 років, але не сталось того,
про що йшлося у звіті.
Ця історія повторювалась знову та знову.
Ця тривога здіймалась знову і знову,
але це завжди була хибна тривога.
Через те, що це була хибна тривога,
люди призвичаїлись до цієї думки.
І це, по суті, правда,
технології можуть спустошити цілі індустрії.
Чимало професій та видів робіт можуть зникнути.
Та разом з тим, звісно,
прогрес може створити абсолютно нові речі.
Отже, у майбутньому виникнуть нові індустрії,
нові галузі, де буде потрібна праця людей.
Виникнуть нові типи роботи,
які сьогодні ми навіть не можемо уявити.
І досі історія розвивалась саме так,
це була позитивна історія.
Виявилося, що новостворені робочі місця
значно кращі, ніж старі.
Нові робочі місця були цікавішими.
Вони були безпечнішими, передбачали кращі умови праці,
та, звісно, вищу оплату.
Отже, це була позитивна історія.
Саме так все відбувались досі.
Проте, існує один тип працівників,
для яких ця історія була цілком іншою.
Це працівники,
чию роботу повністю замінили нові технології,
не створивши при цьому нових можливостей.
І ці працівники –
це, звісно, коні.
(Сміх)
Тому я задам дуже провокативне питання:
Чи можливо, що в якийсь момент у майбутньому,
значна частина людських трудових ресурсів стане зайвою,
так само, як це сталось з кіньми?
Можливо, ви на це відреагуєте інтуїтивним рефлексом.
Ви можете сказати, що це абсурд.
Хіба можна порівнювати людей з кіньми?
Звісно, можливості коней дуже обмежені,
і коли з'явились машини, вантажівки та трактори,
коням не було більше куди податись.
З іншого боку, люди є розумними.
Ми можемо навчатись і пристосовуватись.
В теорії це означає,
що ми можемо завжди знайти щось нове до роботи,
і зможемо запропонувати щось потрібне для майбутньої економіки.
Проте слід усвідомити один принциповий аспект.
Роботи, які загрожуватимуть працівникам у майбутньому,
не є тими самими автомобілями, вантажівками та тракторами,
що замінили коней.
Майбутні машини зможуть думати, навчатись та пристосовуватись.
Це, насправді, означає,
що, зрештою, технології починають потроху переймати
визначальні здатності людини –
те, що відмежовувало нас від коней,
саме те, що дозволяло нам
стояти на чолі прогресивного розвитку,
та залишатись потрібними,
фактично, незамінними в економіці.
Отже, що ж насправді так відрізняє
сучасні інформаційні технології
від того, що ми бачили в минулому?
Я б хотів зазначити три основні речі.
Перше – це те, що на наших очах відбувався весь цей процес
експоненціального прискорення.
Я знаю, що ви всі знаєте про закон Мура,
але, насправді, цей процес ще масштабніший.
Нерідко він поширюється, наприклад, на програмне забезпечення,
на комунікації, пропускну здатність тощо.
Але дуже важливо зрозуміти одну річ,
прискорення триває вже впродовж дуже великого проміжку часу.
Фактично, воно триває вже десятиліттями,
якщо рахувати від 1950-их років,
коли були виготовлені перші інтегровані схеми,
і відтоді ми побачили 30-кратне подвоєння потужності
обчислювальних машин.
Це просто надзвичайне зростання,
і насправді воно означає,
що ми зараз знаходимося в точці, де відкривається
величезна перспектива абсолютного прогресу,
і, звичайно, все буде прискорюватися і далі,
рухаючись вперед.
Тож зазираючи вперед, у наступні роки
та десятиліття, я вважаю, ми побачимо речі,
до яких ми не готові.
Ми побачимо речі, які нас вразять.
Друге – це те,
що машини, в певному сенсі, починають думати.
Я не маю на увазі думки людського рівня,
чи наукову фантастику, штучний інтелект.
Я просто маю на увазі те, що машини та алгоритми зможуть приймати рішення.
Вони вирішують проблеми, та, найважливіше, вони вчаться.
Насправді, якщо існує така технологія, яка лежить в основі,
яка є рушійною силою всього цього,
то це машинне навчання,
яке просто стає неймовірно потужною,
руйнівною, масштабною технологією.
Один з найкращих прикладів, які мені трапились
останнім часом – це те, що Google's DeepMind зміг
зробити завдяки системі AlphaGo.
Це система, яка змогла перемогти найкращого гравця у світі
у стародавню гру ґo.
На мою думку, у грі ґо
є дві справді відмітні особливості.
Одна з них полягає в тому, що у цій грі
кількість конфігурацій, яка може бути на ігровій дошці,
впринципі, нескінченна.
Насправді, можливих конфігурацій існує більше, ніж атомів у Всесвіті.
Отже, це означає,
що ми ніколи не зможемо побудувати комп'ютер для перемоги в грі ґo
на основі принципу, який застосовувався
наприклад, до шахів, і полягав у використанні чистих обчислень.
Очевидно, у випадку ґо потрібен значно складніший і гнучкіший підхід.
Друга відмітна особливість полягає в тому, що,
якщо ви поговорите з одним із лідерів чемпіонату ґо,
ця людина навіть не зможе чітко сформулювати, як саме
вона думає у процесі гри.
Часто це нагадує інтуїтивне рішення,
коли гравець робить наступний хід, керуючись відчуттям.
Отже, з огляду на ці дві якості,
я хотів би сказати, що гра на рівні чемпіона світу мала б бути
невиконуваним завданням для автомата, і той факт, що автомат
це таки зробив, має стати для нас попереджувальним маячком.
І причина полягає в тому, що ми схильні проводити дуже чітку лінію,
з одної сторони цієї лінії – всі робочі місця та завдання,
які ми сприймаємо як щось в основному рутинне, повторюване
і передбачуване.
Ми знаємо, що ці завдання є в різних галузях,
вони можуть бути в різних професіях і на різних рівнях майстерності,
і через те, що вони природно передбачувані
ми знаємо, що колись їх зможе виконувати
штучний інтелект,
і, отже, вони будуть автоматизовані.
Не дурімо себе – це чимало робочих місць.
Це, мабуть, приблизно половина
робочих місць у економіці.
Але на іншій стороні цієї лінії,
розташовані всі ті робочі місця, які потребують певних здатностей,
які ми сприймаємо як однозначно людські,
і це робочі місця, які ми вважаємо безпечними.
Тепер, виходячи з того, що я знаю про гру ґo,
я б припустив, що вона має бути на безпечній стороні цієї лінії.
Але це не так, і те, що Google обіграв чемпіона з ґо,
означає, що ця лінія стає дуже рухомою.
Вона буде змінюватись,
і то таким чином, що охоплюватиме все більше робочих місць і завдань,
які ми зараз сприймаємо як убезпечені від автоматизації.
Слід збагнути ще одну важливу річ:
йдеться не лише про посади з низькою заробітною платою або простих робітників,
чи роботу й завдання для людей
з відносно низьким рівнем освіти.
Існує багато доказів того,
що технології швидко вдосконалюють свій діапазон навичок.
Тому ми вже зараз бачимо їхній вплив у сферах, що вимагають кваліфікації –
наприклад, у роботі бухгалтерів,
фінансових аналітиків,
журналістів,
адвокатів, рентгенологів тощо.
Отож, чимало наших припущень
про види професій, завдань і робочих місць, які в майбутньому
зникнуть в процесі автоматизації,
ще не раз переглядатимуться.
Коли ми поєднаємо ці тенденції,
то, я думаю, існує значна ймовірність того, що в майбутньому
нас чекає масштабне безробіття.
Чи, як мінімум,
ми можемо зіткнутися з поширенням неповної зайнятості, застоєм
чи навіть зниженням заробітної плати.
І, звичайно, швидко зростатиме нерівність.
Все це, безсумнівно, буде неабияким випробуванням на міцність
для структури суспільства.
Але крім цього, є ще фундаментальна економічна проблема,
яка виникає тому, що зараз робочі місця є основним механізмом,
від якого залежить дохід і, отже, купівельна спроможність
усіх споживачів, які купують вироблені в економіці продукти та послуги.
Для динамічного розвитку ринкової економіки
потрібно дуже багато споживачів,
спроможних придбати вироблені
товари і послуги.
Якщо цього не буде, то виникає ризик
економічного застою,
або навіть падіння економічної спіралі,
тому що просто бракуватиме клієнтів,
спроможних купувати товари та послуги.
Важливо усвідомити,
що від доступності ринкової економіки значною мірою залежить
і наш індивідуальний успіх.
Щоб чіткіше уявити цю ситуацію, візьмімо якусь виняткову, видатну людину.
Уявіть, наприклад, Стіва Джобса,
який потрапляє на безлюдний острів.
У такій ситуації він просто
бігатиме островом, збираючи кокоси, як будь-хто інший.
Він, насправді, не буде виділятись нічим особливим,
і причина в тому, що там не буде ринку,
що зміг би оцінити вартість його неймовірного таланту.
Тому доступ до цього ринку є дуже важливим як для індивідів,
так і для збереження стабільності всієї соціальної системи.
Отже, виникає наступне питання: що саме ми можемо з цим зробити?
І я думаю, що це можна уявити в дуже утопічних тонах.
Ви можете уявити майбутнє, де ми всі зможемо
менше працювати, ми матимемо більше часу на відпочинок,
більше часу на наші сім'ї,
більше часу на те, що ми вважаємо справді корисним,
тощо.
І я думаю, це надзвичайне бачення.
Це те, до чого ми повинні рухатись.
Але водночас, я вважаю, ми повинні бути реалістичними,
і ми повинні усвідомити,
що ми, швидше за все, зіткнемося з проблемою значної нерівності доходів.
Ймовірно, що багато людей залишаться незадоволеними.
І я вважаю, що для вирішення цієї проблеми,
нам зрештою доведеться знайти спосіб
відокремити доходи від традиційної роботи.
І найкращий та найпростіший із відомих мені способів це зробити –
це ввести якийсь гарантований дохід, або загальний базовий дохід.
Ідея базового доходу зараз стає дуже важливою.
Вона привертає багато уваги,
є чимало важливих пілотних проектів та експериментів,
які здійснюються по всьому світу.
Я вважаю, що базовий дохід не є панацеєю;
це не обов'язково рішення "під ключ",
а радше, це місце для початку.
Це ідея, яку ми можемо розвивати і вдосконалювати.
Наприклад, я дуже багато писав про одну річ,
а саме, можливість включення явних стимулів до базового доходу.
Щоб це проілюструвати,
уявімо, що ви – учень, якому важко дається навчання, і він ризикує
вилетіти зі школи.
І все ж, припустимо, ви знаєте, що в якийсь момент у майбутньому,
незважаючи ні на що,
ви будете отримувати такий же базовий дохід, як і всі інші.
Це, на мій погляд, створює дуже згубний стимул, який спонукає
просто здатися і кинути школу.
Отже, я б сказав, що не варто пропонувати таке рішення.
Замість цього, давайте платити людям, які закінчили середню школу, трохи більше,
ніж тим, хто просто покинув її.
І цю ідею стимулів до базового доходу, мабуть, можна поширити
на інші сфери.
Наприклад, ми можемо створити стимул для громадської роботи:
допомоги іншим,
або, може, поліпшення навколишнього середовища,
тощо.
Тож, включивши стимули до базового доходу, ми можемо покращити
ідею базового доходу,
а також вжити кілька заходів
для вирішення ще однієї проблеми, з якою, на мою думку,
ми цілком імовірно зіткнемося в майбутньому –
а саме, як нам знаходити сенс і задоволення,
і як проводити свій час
у світі, де, можливо, буде менший попит на традиційну роботу?
Отже, я думаю, що розширюючи та вдосконалюючи базовий дохід,
ми можемо зробити його кращим,
і також, мабуть, можемо зробити його більш політично та соціально прийнятним
й доступним.
І, звісно, роблячи це,
ми збільшуємо шанси на те, що воно справді здійсниться.
Я думаю, що одне з найбільш фундаментальних,
майже інстинктивних заперечень, які виникають у багатьох людей
щодо ідеї базового доходу,
або значного розширення мережі безпеки –
це страх, що забагато людей опиняться в економічному
"інвалідному візку",
і буде замало людей, аби його штовхати.
Та насправді ключова ідея моєї промови полягає в тому,
що у майбутньому
машини все більшою мірою будуть спроможні тягнути наш візок.
Це має дати нам більше варіантів
побудови можливого соціального та економічного порядку,
і я думаю, що врешті-решт, це стане не просто одним із варіантів,
а загальнопоширеною нормою.
Причина полягає в тому, що у нашому суспільстві
зростатиме рівень напруги,
а також через те, що робочі місця є механізмом забезпечення
купівельної спроможності споживачів,
від якої залежить економічний розвиток.
Якщо цей механізм у майбутньому почне руйнуватися,
нам потрібно буде замінити його чимось іншим,
інакше ми ризикуємо тим, що вся наша система
просто стане занадто нестійкою.
Отож, суть справи, на мою думку, полягає в тому,
що, вирішення цих проблем,
і, особливо, пошук шляхів побудови майбутньої економіки,
яка працюватиме для кожного,
на усіх рівнях нашого суспільства,
стане одним із найважливіших завдань, з якими ми зіткнемось
в найближчі роки і десятиліття.
Велике спасибі.
(Оплески)