Kezdjünk egy ijesztő kérdéssel:
olyan jövő vár ránk, amelyben nincs munkalehetőség?
Az elképesztő fejlődés, melynek tanúi vagyunk a technológiában,
mint az önvezető autók például,
ugrásszerűen megnövelték az érdeklődést a téma iránt.
Mivel azonban ez a kérdés
sokszor elhangzott már a múltban is,
azt kéne inkább megvizsgálnunk,
hogy ez alkalommal tényleg más-e a helyzet?
A félelmünk, hogy az automatizáció fölöslegessé teszi a munkásokat,
és jelentős munkanélküliséghez vezethet,
legalább 200 évvel ezelőttre, az angliai luddita megmozdulásokig nyúlik vissza.
Azóta újra és újra felmerül ez az aggály.
Úgy vélem, önök közül valószínűleg sokan nem hallottak még
a "Hármas forradalom jelentés"-ről,
jóllehet a maga idejében fontos dokumentum volt.
Egy nagyszerű tudósokból álló csoport állította össze –
köztük két Nobel-díjas.
A jelentés az Egyesült Államok elnöke számára készült.
Azt tárgyalta,
hogy az USA teljes gazdasági és társadalmi összeomlás elé néz,
mivel az automatizáció emberek millióit fosztja majd meg a munkájától.
A jelentést Lyndon Johnson elnöknek adták át
1964 márciusában.
Vagyis több mint 50 évvel ezelőtt.
Mindez természetesen nem következett be.
Mindig ide fut ki a történet.
Újra és újra megkongatják a vészharangot,
de a riasztás mindig tévesnek bizonyul.
És mivel a riasztás mindig téves,
ma már nem is vesszük ezt olyan komolyan.
Tulajdonképpen arra jutottunk, hogy igen,
a technológia akár teljes iparágakat is romba dönthet,
teljesen eltörölhet bizonyos szakmákat és foglalkozásokat.
Ezzel egy időben viszont
a fejlődés merőben új dolgokat hoz magával:
vagyis a jövőben új iparágak jelennek majd meg,
és ezeknek az iparágaknak természetesen munkásokra lesz szükségük.
Új foglalkozások tűnnek fel.
Olyanok, amilyeneket ma még el sem tudunk képzelni.
Legalábbis, eddig így volt.
Eddig minden jól alakult.
Kiderült, hogy a megjelenő új munkák
általában sokkal jobbak, mint a régiek voltak.
Sokkal érdekesebbek például.
Biztonságosabb és kényelmesebb környezetben végezhetjük őket,
és természetesen jobban is fizetnek.
Eddig tehát nagyon pozitív a történet.
Idáig jutottunk.
Van viszont egy olyan dolgozói réteg,
akik számára egészen másként alakultak a dolgok.
Az ő munkájukat
szinte teljesen elvette a technika,
és semmiféle új lehetőséget nem hozott helyette.
Ezek a munkások természetesen
a lovak.
(Nevetés)
Hadd tegyek fel egy nagyon provokatív kérdést:
lehetséges, hogy egy nap majd a távoli jövőben
a humán munkaerő jelentős része is fölöslegessé válik
oly módon, ahogy ez a lovakkal történt?
Erre valószínűleg zsigerből azt válaszolják:
"Ez teljesen abszurd!
Hogy lehet az embereket lovakkal összehasonlítani?"
A lovaknak természetesen megvannak a maguk korlátai.
Mikor megjelentek a teherautók, a traktorok és az autók,
a lovak nem tudták megvédeni magukat.
Az ember azonban intelligens lény:
tudunk tanulni, tudunk alkalmazkodni,
És ez elméletben azt jelenti,
hogy mindig tudunk valami tennivalót találni magunknak.
És épp ezért mindig lesz helyünk a gazdasági folyamatokban.
De ezen a ponton meg kell értenünk egy fontos dolgot:
azok az eszközök, amelyek a jövőben veszélyt jelenthetnek a dolgozókra,
egyáltalán nem hasonlíthatók az autókhoz, teherautókhoz, traktorokhoz,
melyek a lovakat felváltották.
A jövő tele lesz gondolkodásra, tanulásra és alkalmazkodásra képes gépekkel.
Ez pedig azt jelenti,
hogy a technika végső soron elkezdi lemásolni
azt az alapvetően emberi képességet,
amitől mi teljesen mások vagyunk, mint a lovak.
Azt a bizonyos dolgot,
ami eddig lehetővé tette, hogy a fejlődés élén maradjunk,
és fontosak lehessünk,
és ha már itt tartunk, nélkülözhetetlenek a gazdaság számára.
Mennyiben más tehát
ma az információtechnológia
ahhoz képest, amilyen régen volt?
Itt három alapvető dolgot emelnék ki.
Az első az, hogy folyamatában láthatjuk
ezt az exponenciális fejlődést.
Bizonyára mindannyian ismerik Moore törvényét,
amit sokkal tágabban is értelmezhetünk;
sok esetre alkalmazhatjuk, például a szoftverekre,
de kiterjeszthetjük a kommunikációra, a sávszélességre és így tovább.
Hogy mindezt megértsük, a legfontosabb,
hogy ez a rohamos fejlődés már nagyon régóta tart.
Évtizedek óta.
Ha mondjuk az 50-es évek végétől számítjuk,
amikor az első integrált áramkörök megjelentek,
a számítógépek kapacitása harmincszor duplázódott meg.
Ennyiszer megduplázni valamit,
bármi is az a mennyiség, egészen elképesztő.
Ez pedig nem jelent mást,
mint hogy elérkezett az az idő,
amikor egy hallatlan mértékű, átfogó fejlődést figyelhetünk meg.
Ez a folyamat természetesen nemcsak folytatódik,
de fel is gyorsul innentől kezdve.
Az elkövetkező évekre és évtizedekre vetítve
ez úgy gondolom, azt jelenti, hogy olyan dolgok jönnek,
melyekre nem vagyunk felkészülve.
Meglepő dolgokat látunk majd.
A másik kulcstényező az,
hogy a gépek bizonyos értelemben elkezdtek gondolkodni.
Ezen nem az emberi szintű mesterséges intelligenciát értem
vagy a sci-fi-k mesterséges intelligenciáját.
Egyszerűen arról beszélek, hogy gépek és algoritmusok hoznak döntéseket.
Problémákat oldanak meg, és még fontosabb, hogy tanulnak.
Ha egyetlen technológiát kell megneveznünk, ami felelős ezért,
ami a fejlődés mozgatórugója lett,
az a gépi tanulás,
ami mostanában kezd hihetetlenül hatékony,
veszélyes és könnyen adaptálható technológiává válni.
Az egyik legjobb példa erre, amivel mostanában találkoztam,
az, amivel a Google DeepMind csapata állt elő:
ez pedig az AlphaGo rendszer.
Ez a rendszer képes volt legyőzni a gónak, ennek az ősi játéknak
legjobb játékosait.
Nos, ami engem illet,
két dolog jut elsősorban eszembe a góval kapcsolatban.
Az egyik az, hogy ha ismerjük a játékot, tudjuk,
hogy a táblán kialakítható lehetséges állások száma
lényegében végtelen.
Tulajdonképpen több lehetőség van, mint ahány atom a világegyetemben.
Ez pedig azt jelenti,
hogy a góban nyerni tudó számítógépet nem építhetünk oly módon,
ahogyan pl. a sakk esetében lehetséges volt,
hogy egyszerűen rászabadítják a számítógép hallatlan számítási kapacitását.
Ehhez nyilvánvalóan kifinomultabb, a gondolkodásra hasonlító módszer szükséges.
A másik dolog, ami a lényegre tapint,
hogy ha megkérdezünk egy gó bajnokot,
valószínűleg ő maga sem fogja tudni pontosan elmondani,
hogyan gondolkodik, amikor játszik.
Gyakran egyszerűen csak a megérzéseire hagyatkozik –
mintha megérezné, hová kell lépnie.
Ha ezt a két szempontot nézzük,
azt mondanám, hogy a gót nem lehet
világbajnoki szinten gépesíteni.
Az a tény viszont, hogy ez nincs így, óvatosságra kell intsen bennünket.
Az ok pedig az, hogy hajlamosak vagyunk egy nagyon határozott vonalat húzni:
az egyik oldalon vannak azok a munkák és a feladatok,
amelyekre úgy tekintünk, mint alapvetően ismétlődő, rutinszerű,
kiszámítható feladatokra.
Tudjuk, hogy ezek a munkák többféle iparágban is megjelenhetnek:
különféle szakmákban, különféle tudásszinten,
de alapjában véve kiszámíthatóak.
Ezért gondoljuk, hogy előbb-utóbb ezeknél valószínűleg
lehetséges lesz a gépi tanulás,
és így az automatizálás.
És ne legyenek kétségeink, sok ilyen foglakozás van:
durván körülbelül a fele azoknak a foglalkozásoknak,
amelyekre ma a gazdaság épül.
Ezen túl viszont, a vonal másik oldalán
ott vannak azok a foglalkozások, melyek olyan képességeket feltételeznek,
melyeket kizárólag embernek tulajdonítunk,
és ezekről azt gondoljuk, biztonságban vannak.
Nos, annak alapján, amit a góról tudok,
arra tippeltem volna, hogy ez a játék is a biztonságos oldalon van.
Az a tény, hogy ez nem így van, és a Google megoldotta a problémát,
arra enged következtetni, hogy ez a vonal dinamikusan változik.
Elmozdul.
Olyan irányban, hogy egyre több olyan munka és feladat tartozik majd ide,
amelyekről ma úgy gondoljuk, hogy nem automatizálhatók.
A másik fontos dolog, amit meg kell értenünk,
hogy ez a változás nem csak a rosszul jövedelmező fizikai munkákat érinti majd,
az olyan munkákat és feladatokat,
melyeket alacsonyan képzett emberek végeznek.
Sok bizonyíték van arra,
hogy ezek a technológiák hamarosan felérnek a szakmunkákig.
Ez a hatás már a magasabb képzettséget igénylő foglalkozásoknál is megfigyelhető.
Olyan foglalkozásokra gondolok, mint például
a könyvelők, pénzügyi elemzők,
újságírók,
ügyvédek, radiológusok és a többi.
Azok az elképzeléseink,
hogy milyen foglalkozásokat, feladatokat és munkákat
érint majd a jövőben az automatizáció,
valószínűleg tovább bővülnek majd.
Ezek a trendek összességükben
azt mutatják szerintem, hogy a jövőben
jelentős munkanélküliséggel kell majd számolnunk.
De legalábbis
nagy lesz az alulfoglalkoztatottság és stagnálnak
vagy esnek a bérek.
És természetesen elképesztő mértékű egyenlőtlenséggel is számolnunk kell.
Mindez pedig
hatalmas nyomást jelent majd a társadalomra.
Ezen túl van egy alapvető gazdasági probléma is,
ami abból adódik, hogy jelenleg a munka az az elsődleges mechanizmus,
amely jövedelmet, és ebből kifolyólag vásárlóerőt biztosít
az előállított termékek és szolgáltatások megvásárlásához.
Ahhoz hogy élénk legyen a piacgazdaság,
rengeteg vásárlóra van szükség,
akik ténylegesen képesek megvásárolni az árucikkeket és szolgáltatásokat,
melyeket előállítunk.
Ha ez nincs meg, azzal a veszéllyel kell szembenéznünk,
hogy a gazdaság stagnálni fog,
de lehetséges akár egy lefelé húzó gazdasági spirál is,
mivel egyszerűen nincs elég vásárló,
aki az előállított termékeket és szolgáltatásokat megvegye.
Fontos felismernünk,
hogy egyéni szinten mindannyian erre a piacgazdaságra támaszkodunk,
hogy sikeresek legyünk.
Könnyen megérthetjük ezt egy igazán kivételes személy példáján keresztül.
Vegyük példának Steve Jobsot,
és tegyük le őt egyes egyedül egy szigetre.
Ezen a szigeten Jobs körbe-körbe fog rohangálni,
és kókuszdiót gyűjtöget, mint mindenki más tenné.
Semmiben nem fog kitűnni.
Az ok természetesen az, hogy nincs piac,
ahol bámulatos képességeit kamatoztathatná.
Tehát a piac hozzáférhetősége rendkívül fontos az egyén
és az egész rendszer számára a fenntarthatóság szempontjából.
Akkor pedig felmerül a kérdés: Mihez kezdjünk ezzel?
Szerintem nézhetjük ezt egy meglehetősen utópisztikus keretrendszerben.
Képzeljünk el egy olyan jövőt, ahol kevesebbet kell dolgozzunk,
több időnk jut szórakozásra,
több időt tölthetünk a családunkkal,
több időnk van olyan dolgokra, amelyek megelégedéssel töltenek el bennünket,
és így tovább.
Véleményem szerint csodás elképzelés ez.
Olyasmi, amit mindenképpen támogatnunk kellene.
Ezzel együtt viszont úgy gondolom, a realitás talaján kell maradnunk,
rá kell jöjjünk,
hogy ez valószínűleg komoly problémát eredményez a jövedelem szétosztásában.
Valószínűleg sok ember szakadna le ezen a ponton.
Véleményem szerint ahhoz, hogy ezt a problémát megoldjuk,
meg kell találnunk annak a módját,
hogy a jövedelmet leválasszuk a hagyományos munka fogalmáról.
Ennek az általam ismert legjobb és legkézenfekvőbb módja,
hogy valamilyen garantált jövedelmet vagy univerzális alapjövedelmet biztosítunk.
Az alapjövedelem kérdése nagyon fontos elképzelés.
Sok figyelmet is kap mostanában.
Számos fontos kísérlet működik szerte a világon,
melyek célja, hogy teszteljék a rendszert.
A magánvéleményem az, hogy az alapjövedelem nem varázsszer.
Nem feltétlenül automatikusan működő megoldás,
sokkal inkább kiindulópont.
Olyan elképzelés, amelyre építhetünk, amit finomíthatunk.
Az egyik dolog például, amiről sokat írtam,
az a lehetőség, hogy hogyan építhetünk be nyílt ösztönzőket az alapjövedelembe.
Tegyük fel,
hogy önök most középiskolások, és nem igazán megy a tanulás.
Képzeljék el, hogy a bukás szélén állnak,
de tételezzük fel azt is, hogy tudják, hogy valamikor a jövőben
bármi lesz is,
ugyanazt az alapjövedelmet fogják kapni, mint bárki más.
Nos, úgy gondolom, ez visszás módon arra ösztönöz,
hogy egyszerűen adjuk fel, és maradjunk ki a suliból.
Én tehát azt mondanám, hogy ne így építsük ezt fel,
hanem fizessünk valamivel többet azoknak, akik elvégzik a középiskolát,
mint azoknak, akik kimaradnak.
Azt, hogy az ösztönzőket ilyen módon építjük be az alapjövedelembe,
akár más területekre is kiterjeszthetjük.
Például beemelhetünk olyan elemeket, melyek jutalmazzák a közösségi munkát,
hogy segítünk másokon,
vagy óvjuk a környezetünket
és a többi.
Azzal, hogy ösztönzőket építünk be az alapjövedelembe,
esetleg még tökéletesítjük is azokat,
talán afelé is teszünk néhány lépést,
hogy megoldjunk egy másik problémát,
amivel a jövőben nagy valószínűséggel szintén számolnunk kell.
Ez pedig az, hogy hogyan találjuk meg az élet értelmét:
mitől leszünk elégedettek, és mivel töltjük ki az időnket
egy olyan világban, ahol kevesebb az igény a hagyományos munkavégzésre.
Azzal, hogy kiterjesztjük és finomítjuk az alapjövedelem fogalmát,
méltányosabbá tesszük,
és egyben politikailag és társadalmilag is elfogadhatóbbá,
kivitelezhetőbbé.
És ezzel persze
növeljük annak a lehetőségét, hogy ez ténylegesen megvalósuljon.
Véleményem szerint az egyik legalapvetőbb,
szinte ösztöneinkből fakadó ellenvetésünk
az alapjövedelem ötlete,
vagy akár a biztonsági háló bármilyen jelentősebb kiterjesztése ellen,
az a félelem, hogy egyszerűen túl sokan lesznek
ezen a bizonyos gazdasági szekéren,
és nem lesznek elegen, akik a szekeret húzzák.
A mondandóm lényege viszont pont az,
hogy a jövőben
ezt a szekeret gépek húzzák majd helyettünk.
Ez pedig több választási lehetőséget enged abban a tekintetben,
hogy hogyan építjük föl a társadalmunkat és a gazdaságot.
Végezetül úgy gondolom, hogy a jövőben több lesz ez már egyszerű opciónál.
Kényszerítő erővé válik.
Ennek persze az az oka,
hogy mindez óriási nyomást jelent majd a társadalomra,
másrészt pedig a munka az a mechanizmus,
ami a fogyasztók számára a vásárlóerőt biztosítja,
és a gazdaságot előremozdítja.
Ha ténylegesen bekövetkezik, hogy ez a rendszer a jövőben omladozni kezd,
akkor vagy valami mással kell majd helyettesítenünk,
vagy azzal a veszéllyel kell szembenéznünk,
hogy a rendszer, amiben élünk, nem fenntartható.
Véleményem szerint a következő évek és évtizedek
legfontosabb kihívása,
hogy megoldást találjunk ezekre a problémákra,
különösen arra,
hogy miként építsük fel
a jövő gazdaságát úgy, hogy mindenkinek,
minden társadalmi rétegnek jó legyen.
Nagyon köszönöm.
(Taps)