לאחר עשרות שנות מחקר
ומילארדי דולרים שהושקעו בניסויים קליניים,
עדיין יש לנו בעיה עם מתן תרופות לטיפול בסרטן.
אנחנו עדיין נותנים לחולים כמוטרפיה,
שהיא כל-כך לא ספציפית
כך שלמרות שהיא הורגת את התאים הסרטניים,
היא הורגת במידה מסויימת גם את שאר הגוף.
ואכן, פיתחנו תרופות סלקטיביות יותר,
אך האתגר הוא עדיין להכניסן אל תוך הגידול,
ובסוף הן מצטברות גם באיברים האחרים
או שהן עוברות דרך השתן,
וזה בזבוז מוחלט.
והתפתחו תחומים כמו זה שלי
שבהם אנו מנסים להכניס את התרופות האלה לקפסולות
כדי להגן עליהן כשהן עוברות דרך הגוף.
אבל שינויים אלה גורמים לבעיות
שכדי לתקן אותן אנו עושים שינויים נוספים.
אז אני בעצם מנסה לומר שאנו זקוקים לשיטה טובה יותר למתן תרופות.
ואני מציעה,
במקום להשתמש רק בתכנון אנושי,
למה לא להשתמש בזה של הטבע?
תאי מערכת החיסון הם מעין "כלי רכב" שונים שמטיילים בכל רחבי הגוף שלנו,
מסיירים ומחפשים סימני מחלה
ומגיעים לפצע דקות ספורות לאחר הפגיעה.
אז אני שואלת אתכם חבר'ה:
אם תאי מערכת החיסון ממילא כבר מגיעים למקומות של פגיעה או מחלה בגופינו
למה לא להוסיף להם "נוסע"?
למה לא להשתמש בתאי מערכת החיסון כדי להעביר תרופות
כדי לרפא כמה מהבעיות הגדולות ביותר שלנו
בטיפול במחלות?
אני מהנדסת ביו-רפואית,
ואני רוצה לספר לכם סיפור על איך אני משתמשת בתאי מערכת חיסון
כדי לפתור את הבעיה הכי גדולה בסרטן.
האם ידעתם שמעל 90% ממקרי המוות מסרטן
הם תוצאה של פיזורו?
אז אם נוכל לעצור את תאי הסרטן האלה
מלהגיע מהגידול הראשוני אל אתר מרוחק,
נוכל לעצור את הסרטן במסלולו
ולתת לאנשים בחזרה את חייהם.
כדי לבצע משימה מיוחדת זו,
החלטנו לתת ננו-חלקיק המורכב משומנים,
שהם אותם חומרים שמרכיבים את ממברנת התא שלכם.
והוספנו שתי מולקולות מיוחדות.
אחת נקראת e-selectin,
שמשמשת כדבק
שקושר את הננו-חלקיק לתא של מער' החיסון.
והשנייה נקראת Trail.
טרייל היא תרופה טיפולית שהורגת תאי סרטן
אבל לא תאים נורמלים.
עכשיו, כששמים את שניהם יחד,
מקבלים מכונת הרג אכזרית על גלגלים.
כדי לבדוק זאת, עשינו ניסוי על עכבר.
אז מה שעשינו, הזרקנו את הננו-חלקיקים,
והם נקשרו כמעט מייד לתאי מער' החיסון בזרם הדם.
ואז הזרקנו את תאי הסרטן כדי לחקות תהליך
שבמהלכו תאי סרטן מתפזרים בכל הגוף שלנו.
וגילינו משהו מרגש מאוד.
גילינו שבקבוצה שקיבלה טיפול,
מעל 75% מתאי הסרטן שהזרקנו בהתחלה מתו או גססו,
בהשוואה לרק כ-25%.
אז תארו לעצמכם: הכמות הקטנה הזו של תאים
יכלה להתפזר לחלק אחר של הגוף.
וזה אחרי שעתיים של טיפול בלבד.
התוצאות שלנו היו מדהימות. וכתבו עלינו כמה כתבות מעניינות למדי.
הכותרת האהובה עלי הייתה,
"כדורים דביקים יכולים לעצור את התפשטות הסרטן".
(צחוק)
אני לא יכולה לתאר לכם עד כמה מדושני עונג היו הקולגות שלי הזכרים,
כשהבינו שהכדורים (באנגלית גם: אשכים) הדביקים שלהם יום אחד אולי ירפאו סרטן.
(צחוק)
אבל אני יכולה לספר לכם שהם הכינו חולצות-T די מרגשות,
די נועזות.
זה היה גם נסיוני הראשון בשיחה עם חולים.
כשהם שאלו כמה מהר הטיפול שלנו יהיה זמין.
ואני "לוקחת" אתי את הסיפורים האלה כדי להזכיר לעצמי את החשיבות
של המדע, המדענים והמטופלים.
התוצאות מהירות התגובה שלנו היו די מעניינות,
אך עדיין נותרה לנו שאלה אחת פתוחה:
האם הכדורים הדביקים שלנו,
החלקיקים שלנו יכולים באמת להקשר לתאי החיסון,
יכולים באמת לעצור את פיזור הסרטן?
אז חזרנו למודל החיות שלנו ומצאנו שלושה חלקים חשובים.
הגידולים הראשוניים שלנו היו קטנים יותר בחיות שטופלו,
היו פחות תאים במחזור הדם,
והעומס הגידולי היה מועט עד כלל לא קיים באברים המרוחקים.
הדבר הזה לא היה ניצחון רק עבורנו ועבור הכדורים הדביקים שלנו.
עבורי זה היה גם ניצחון בטיפול בתרופות,
והוא מייצג תזוזה פרדיגמית,
מהפכה -
המעבר משימוש בתרופות בלבד, הזרקתם בלבד
והתקווה שהן יגיעו למקומות הנכונים בגוף,
לשימוש בתאי מער' החיסון כנהגי משלוח מיוחד בתוך הגוף.
בדוגמה הזו השתמשנו בשתי מולקולות, e-selectin ו- trail,
אבל באמת, האפשרויות של תרופות שאפשר להשתמש בהן הן אין סופיות.
ואני דיברתי על סרטן,
אבל בכל מקום בו יש מחלה, נמצאים גם תאי חיסון.
אז אפשר להשתמש בזה לכל מחלה.
תארו לעצמכם שימוש בתאי חיסון למתן חומרים מרפאי פגיעה חיוניים
לאחר חבלה בחוט השדרה,
או שימוש בתאי חיסון למתן תרופות שיעברו את מחסום הדם-מוח
לטיפול בפרקינסון או באלצהיימר.
אלו הרעיונות שמלהיבים אותי הכי הרבה במדע.
ומהמקום בו אני עומדת אני רואה כל-כך הרבה הבטחה והזדמנות.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)