Мама намагалась щось пояснити мені
про бабусю та час, в якому вони виростали,
але я не міг зосередитися на її словах,
тому що мені було п'ять років і я був приголомшений.
Я тільки-но побачив Зелену Леді.
За тиждень до цього я подивився фільм "Годзила",
про величезного монстра-ящірку, який вдерся у велике місто,
і думка про зеленого монстра застрягла в моїй голові.
І я сидів там, у нижньому Манхеттені з мамою,
витріщившись на леді:
на її роги,
іі м'язи —
все це лякало мене.
І я не знав, ким вона була, монстром чи героєм.
Тож я вирішив скористатися тогочасним «Google» —
«Ма! Ма!»
(Сміх в залі)
Мама пояснила мені, що "Зелена Леді" - це Статуя Свободи,
і що вона вітає імігрантів, які в'їжджають в країну.
Частина її пояснення, що дуже заплутала мою дитячу голову,
стосувалась факту, що, згідно зі словами мами,
задовго до нас
Зелена Леді, впринципі, була коричневою,
коричневою як я,
і вона роками змінювала кольори,
як і Америка.
У всьому цьому інтригуючим фактом було те,
що, коли вона змінювала кольори,
вона змушувала мене задуматись про себе.
Все це для мене мало сенс,
тому що, як американець від першого покоління,
я був оточений імігрантами.
Справді, в моєму безпосередньому соціальному колі серед людей, які мене підтримували,
збагачували моє життя,
принаймні двоє були іноземцями.
Моє життя як громадянина США в багатьох речах було сформоване приїжджими,
швидше за все,
як і ваше.
В США приблизно 40 мільйонів імігрантів.
Згідно перепису населення,
одна четверта частина дітей цієї нації має принаймні одного з батьків іноземця.
Я знаю всю цю статистику тому, що я вивчав структуру глобальної міграції.
Я журналіст, і останні декілька років,
я документував життя громадян США,
які втратили населення через депортацію.
Цифри є просто гігантськими.
З 2008-го по 2016-й
більше, ніж три мільйони чоловік виїхали «за наказом виїзду» —
це технічний термін для депортації.
Є економічна, політична, психологічна та емоціональна ціна
цієї депортації —
це момент, коли ці кола розриваються.
Колись я запитав солдата США:
«Навіщо ти пішла добровольцем на цю війну?».
І вона мені сказала:
«Тому що я пишаюся тим, що захищаю свою країну».
Але я наполягав —
«Серйозно, коли ти на полі бою,
і чуєш здалеку вибухи бомб,
і ти бачиш, як солдати повертаються з серйозними пораненнями,
в цей момент, коли ти знаєш, що можеш бути наступною,
що означає «моя країна»?"
Вона подивилася на мене.
«Моя країна - це мій супутник життя,
моя сім'я,
мої друзі, мої солдати».
Сенс її слів полягає в тому,
що «моя країна» - це колекція сильних взаємовідносин;
цих соціальних кіл.
Коли соціальні кола послаблені,
сама країна є слабкою.
Ми не враховуємо важливий момент в дебатах про іміграційну політику.
Замість того, щоб зосереджуватись на людині,
ми повинні зосередитись на колах, що її оточують,
бо це люди, яких залишили позаду:
виборці, платники податків,
ті, хто страждає через втрату.
І це зачіпає не тільки
дітей депортованих.
Це брати та сестри, яких розділили кордонами.
Це однокласники, вчителі, співробітники правохоронних органів,
технологи, науковці, лікарі,
всі, хто боролися за те, щоб нова реальність мала сенс,
коли їхні соціальні кола розриваються.
Це реальні людські життя за цією статистикою,
вони переважають в обговореннях про іміграційну політику.
Але ми не часто думаємо про них.
І я намагаюсь змінити це.
Ось одна з невигаданих історій, зібраних мною.
І вона й досі мучить мене.
Я зустрів Рамона та його сина у 2016-му році,
цього ж року їм наказали виїхати з країни.
Рамон був депортований до Латинської Америки,
в той час, як його сина, сержанта армії США,
мобілізували.
Депортований ...
мобілізований.
Якщо ви просто подивитеся на випадок з Рамоном,
не буде зрозуміло, як тісно він зв'язаний з країною.
Але якщо прийняти до уваги його сина:
громадянин США захищає країну, яка вигнала його батька.
Соціальне коло тут є ключовим.
Ось інший приклад, який показує ці критично важливі зв'язки.
Група місцевих жителів у Філадельфії були стурбовані через свою роботу,
тому що законний власник ресторану, де вони працювали,
був імігрантом без документів,
і посадові особи спіймали його.
Вони стали на його захист.
І іміграційний юрист визнав,
що він є занадто важливим для місцевої общини,
щоб бути депортованим.
На слуханні справи вони навіть представили рецензії ресторану —
рецензії ресторану!
В кінці слухання суддя вчинив так званий «судовий розсуд»
та дозволив йому залишитися в країні,
але тільки тому, що судді були частиною соціального кола.
У США 23 мільйони негромадян,
згідно з перевіреними федеративними даними.
I вони не враховують осіб без документів,
тому що число цієї популяції дуже складно піддати розрахункам.
Обмежимося тими даними, що в нас є.
Це 23 мільйони соціальних кіл —
приблизно сто мільйонів чоловік,
чиї життя можуть зіткнутися з депортацією.
І стрес від усього цього проходить крізь населення.
В 2017-му році у Каліфорнійському університеті, Лос-Анджелес, провівши опитування
серед жителів виявили, що 30 відсотків громадян їхнього округу
переживають через депортацію,
не тому, що саме їх можуть вивезти,
а швидше за все тому, що люди їх соціального кола опинились під загрозою.
Я не кажу, що ніхто не повинен бути депортований;
не звинуватьте мене у цьому.
Але я кажу, що нам потрібно дивитися ширше.
Якщо ви чуєте мій голос,
я прошу, щоб ви закрили очі на мить
та дослідили своє власне соціальне коло.
Ким є ваш знайомий з іншої країни?
Що б ви відчули, якби коло розірвалося?
Поділіться своєю історією.
Я будую глобальний архів показань від першої особи
та об'єдную їх картографічною технологією,
тож ось ми і бачимо, де саме ці кола руйнуються,
тому що це не просто американська проблема.
У світі четверть мільярда мігрантів;
люди живуть, люблять та навчаються в країнах, де вони не були народжені.
І в своїй кар'єрі, в своєму житті я був одним з них:
в Китаї, в Африці, в Європі.
І кожний раз я ставав одним із цих іноземців —
одним із цих дивно одягнутих людей на новій землі —
я мимоволі згадую той день,
коли я був у Нижньому Манхеттені з мамою
всі ці десятиліття назад,
коли я був наляканий,
коли я тільки помітив цю зелену леді.
Я думаю, що питання, над яким я розмірковую,
коли я бачу її
та всі зменшені її копії, які є такими коричневими,
навіть фарба, яка на початку була характерною для неї,
була не така зелена —
коли я дивлюсь на все це,
питання, на яке я намагаюсь відповісти у своєму дослідженні,
є тим самим, що збиває мене з пантелику всі ці роки:
Вона монстр
чи герой?
Дякую.
(Оплески)