A mamám a Nagyiról próbált magyarázni valamit,
meg hogy milyen volt gyereknek lenni,
de nem tudtam odafigyelni rá,
mert öt éves voltam, és meg voltam ijedve.
Épp megláttam a Zöld Asszonyt.
Egy héttel korábban néztem meg a Godzillát,
– tudják, az a nagy gyíkszerű fenevad, ami feldúl egy nagyobb várost –,
és az a rémkép kísértett, hogy eljön értem egy zöld szörny.
És most itt voltunk Alsó-Manhattanben az anyukámmal,
és itt volt ő is, és csak bámultam:
a szarvait,
az izmait –
mindez elborzasztott.
És nem tudtam, hogy ez az asszony vajon egy szörny, vagy egy hős?
Így elhatároztam, hogy megkérdezem az akkori Google-t:
"Ma! Ma!"
(Nevetés)
Anya elmagyarázta, hogy a Zöld Asszony valójában a Szabadság-szobor,
és hogy a bevándorlóknak integet.
Gyerekfejemben a magyarázatának az a része okozott némi zavart,
hogy Anya szerint
A Zöld Asszony valamikor réges-régen
valójában barna volt,
akárcsak én,
és hogy az évek során megváltozott a színe,
akárcsak Amerikáé.
Az egészből a színváltós rész izgatott legjobban,
mert ez arra késztetett,
hogy elgondolkodjak magamról.
Így minden világos lett,
mert első generációs amerikaiként
bevándorlók sora vett körül.
Ismerősök között, akik vigyáztak rám,
akik életemhez tartoztak,
legalább kettő külföldön született.
Amerikai állampolgárként sokféleképp formálták
az életemet bevándorlók,
és valószínűleg az önökét is.
Az Egyesült Államokban több mint negyvenmillió bevándorló él.
A népszámlálási adatok szerint
az itt élő gyermekek negyedének legalább az egyik szülője külföldön született.
Ismerem az adatokat, mert a migráció egész világra érvényes mintáit kutatom.
Újságíró vagyok, és az utóbbi néhány évben
olyan amerikai állampolgárok életét dokumentáltam,
akiknek hozzátartozóit kitoloncolták.
A számok elképesztőek.
2008-tól 2016-ig
több mint hárommillió embert utasítottak ki:
ez a kitoloncolás hivatalos elnevezése.
A kitoloncolások gazdasági, politikai, pszichológiai és érzelmi árát is
meg kell fizetnünk –
azokét a pillanatokét, amikor ezek a körök meghasadnak.
Egyszer megkérdeztem egy katonát:
"Miért harcoltál önként ebben a háborúban?"
Azt felelte:
"Mert büszkén védem a hazámat."
Ám tovább faggattam:
"De tényleg, amikor a bázison vagy,
és hallod, hogy bombák robbannak a távolban,
látod, hogy súlyosan sebesült katonák térnek vissza,
amikor tudod, hogy te lehetsz a következő,
olyankor mit jelent a "hazám"?"
Rám nézett.
"A hazám a feleségem,
a családom,
a barátaim, a bajtársaim."
Valójában azt fejezte ki,
hogy a "hazám" ezeknek az erős kapcsolatoknak,
ismeretségi köröknek a gyűjtőneve.
Amikor az ismeretségi körök meggyengülnek,
az egész ország meggyengül.
Fontos szempontot hagyunk figyelmen kívül a bevándorlási politika vitájában.
Nem az egyénekre kéne koncentrálnunk,
hanem a köreikre,
mert ők azok, akik hátramaradnak:
a szavazók, az adófizetők,
ők szenvedik el azt a veszteséget.
Nemcsak a kitoloncoltak gyermekei
az érintettek.
Vannak testvéreink, akiket határok választanak el tőlünk.
Vannak osztálytársak, tanárok, rendőrök,
mérnökök, tudósok orvosok,
akik küszködnek, hogy értelmet adjanak a megváltozott körülményeknek,
amikor korábbi ismeretségi körük széthullik.
Ilyen egyéni sorsok bújnak meg azok mögött a statisztikák mögött,
amelyek a bevándorlási politikáról szóló vitákat uralják.
De csak ritkán gondolunk rájuk.
Én pedig változtatnék ezen.
Íme, egy valós élettörténet a gyűjteményemből.
Még mindig beleborzongok.
2016-ban találkoztam Ramónnal és a fiával,
mindkettőjüket ugyanabban az évben utasították ki az országból.
Ramónt Latin-Amerikába toloncolták,
a fiát pedig, aki őrmester volt az amerikai seregben,
külső szolgálati helyre vezényelték.
Kitelepítették...
kivezényelték.
Ha csak Ramón esetét nézzük,
nem lenne világos, mennyire kötődött az országhoz.
De nézzük a fiát:
egy amerikai állampolgár védi a hazát, ami megtagadta az apját.
Itt az ismeretségi kör a kulcs.
Vagy egy másik példa a kötődések kritikus voltának szemléltetésére:
Philadelphiában egy csoport állampolgár azért aggódott a munkájáért,
mert az étterem tulajdonosa, akinél dolgoztak,
illegális bevándorló volt,
és a bevándorlási hivatal lecsapott rá.
Mindannyian kiálltak érte.
Egy ügyvéd azzal érvelt,
hogy ne deportálják, mivel túl fontos
a helyi közösség számára.
Ezt hallva még éttermi ellenőrzést is elrendeltek
– éttermi ellenőrzést!
Végül bírói mérlegeléssel
maradhatott,
de csak azért, mert az ismeretségi köre kiállt mellette.
A szövetségi adatok szerint az Államokban 23 millióan élnek
amerikai állampolgárság nélkül.
És ebben nincs benne minden adat,
mert a népességről jó esetben is csak becsléseink vannak.
De nézzük csak azt, amink van.
Azt a 23 millió ismeretségi kört –
mintegy százmillió egyént,
akiknek a kitoloncolás kihathat az életére.
És az ettől való félelem áthatja az egész népességet.
A Kaliforniai Egyetem [UCLA] 2017-es felmérése szerint
Los Angeles megye lakosságának harminc százaléka
aggódik a kitoloncolások miatt,
nem attól, hogy ők maguk is sorra kerülhetnek,
hanem hogy ismerőseiket veszélyezteti.
Nem állítom, hogy soha senkit nem kell deportálni,
ne értsenek félre.
Csak azt mondom, hogy nagyobb összefüggésekben kell néznünk a dolgot.
Ha eljutott önökhöz, amit mondok,
kérem, hunyják le a szemüket egy pillanatra,
és gondoljanak saját ismerőseikre.
Van köztük, aki külföldön született?
Milyen érzés lenne, ha megtörne ez a kör?
Meséljék el történetüket.
Az egész világról gyűjtök személyes beszámolókat,
térképre viszem, és kapcsolatokat keresek köztük,
így pontosan láthatjuk, hol törnek meg ezek a körök,
mert ez nemcsak amerikai probléma.
Világszerte negyedmilliárd bevándorlóról tudunk;
olyan emberekről, akik nem ott élnek, szeretnek és tanulnak, ahol születtek.
Én is egy voltam közülük pályafutásom és életem során:
Kínában, Afrikában és Európában.
És valahányszor ilyen helyzetbe kerülök, hogy külföldi vagyok –
egyike a fura külsejű fickóknak egy új országban –
nem tehetek róla, de eszembe jut az a nap,
amikor Alsó-Manhattanben voltam anyukámmal,
évtizedekkel ezelőtt,
amikor megijedtem,
és észrevettem a Zöld Asszonyt.
Szerintem folyton az jár az eszemben,
amikor meglátom,
vagy valamelyik újabb másolatát, ami persze még barna,
vagy akár egy festményt róla, korábbról,
amikor még nem volt teljesen zöld –
amikor ezeket látom,
most is arra keresem a választ,
ami oly sok éve zavarba hozott:
Szörnyeteg ez az asszony,
vagy hős?
Köszönöm.
(Taps)