אמא ניסתה להסביר לי משהו על סבתא ואיך הן גדלו,
אבל לא יכולתי להקשיב לה
כי הייתי בן חמש ואחוז-אימה.
זה עתה ראיתי את הגברת הירוקה.
שבוע לפני כן ראיתי את הסרט "גודזילה",
על חיה ענקית דמוית לטאה שמחריבה עיר גדולה,
והמחשבה על מפלצת ירוקה שמתנפלת עלי נשארה לי בראש.
והנה, עמדתי שם, בקצה דרום מנהטן, עם אימי,
ובהיתי בה:
הקרניים שלה,
השרירים שלה --
כל זה הפחיד אותי נורא.
ולא ידעתי אם זאת מפלצת או גיבורה.
אז החלטתי להתייעץ ב"גוגל" של אז --
"אמא, אמא!"
(צחוק)
אימי הסבירה לי שהגברת הירוקה היא פסל החירות
והיא מנופפת ברכת שלום למהגרים שמגיעים.
בהסבר שלה, מה שעשה לי בלגן במוח הצעיר שלי,
היה העובדה שלדברי אמא,
הרבה לפני זמננו,
הגברת הירוקה היתה בעצם חומה,
חומה, כמוני.
ובמשך השנים היא החליפה צבעים,
די בדומה לאמריקה.
החלק הכי מסקרן כאן
הוא שהחלפת הצבעים שלה
גרמה לי לחשוב על עצמי.
הכל התברר לי, כי כאמריקני דור-ראשון,
הייתי מוקף במהגרים.
למעשה, בחוג החברתי המיידי שלי, של האנשים שתומכים בי,
שמעשירים את חיי,
שניים לפחות נולדו בחו"ל.
חיי כאזרח ארה"ב עוצבו במובנים רבים בידי עולים חדשים,
וסביר מאד שכך גם חייכם.
יש בארה"ב יותר מ-40 מיליון מהגרים.
לפי נתוני מפקד התושבים,
לרבע מילדי האומה יש לפחות הורה אחד שנולד בחו"ל.
אני יודע את הנתונים האלה כי אני חוקר דפוסי הגירה גלובליים.
אני עיתונאי, ובשנים האחרונות תיעדתי את חיי האזרחים האמריקניים
שאיבדו אנשים בגלל גירוש.
והמספרים הם עצומים.
מ-2008 ועד 2016
מעל 3 מיליון בני-אדם קיבלו "צו סילוק" --
המונח הטכני לגירוש.
יש מחיר כלכלי, פוליטי, פסיכולוגי ורגשי לגירושים האלה --
הרגעים בהם החוגים האלה מתפוררים.
שאלתי פעם חיילת אמריקנית,
"למה התנדבת להילחם במלחמה הזאת?"
והיא ענתה, "כי אני גאה להגן על ארצי."
אבל המשכתי ללחוץ: "באמת, כשאת בבסיס,
"ואת שומעת פיצוצים במרחק,
"ואת רואה חיילים שחוזרים פצועים קשה,
"באותו רגע, כשברור לך שאת אולי הבאה בתור,
"מה המשמעות של 'ארצי'?"
היא הביטה בי.
"ארצי היא אשתי,
"משפחתי,
"חברי, החיילים שלי." היא בעצם אמרה לי,
ש"ארצי" הוא אוסף של מערכות-יחסים הדוקות;
אותם חוגים חברתיים.
כשנחלשים החוגים החברתיים,
נחלשת הארץ עצמה.
חסר לנו היבט מכריע בדיון סביב מדיניות ההגירה.
במקום להתמקד באדם הבודד
עלינו להתמקד בחוגים שמקיפים אותו,
כי אלה האנשים שנותרים מאחור:
המצביעים, משלמי המסים,
אלה שסובלים מהאובדן הזה.
וזה משפיע לא רק על ילדיהם של המגורשים;
יש אחים ואחיות שמופרדים ע"י גבולות.
יש תלמידים, מורים, אנשי אכיפת חוק,
אנשי טכנולוגיה, מדענים, רופאים -
כולם נבוכים ומנסים להתמצא בנסיבות החדשות
כשחוגיהם החברתיים מתפרקים.
יש אנשים אמיתיים מאחורי כל הנתונים האלה
שנותנים את הטון בדיונים סביב מדיניות ההגירה.
אבל איננו מרבים לחשוב עליהם.
ואני מנסה לשנות את זה.
הנה עוד סיפור מהחיים שאספתי.
והוא עדיין רודף אותי.
את ראמון ואת בנו פגשתי ב-2016,
באותה שנה שבה קיבלו שניהם צו סילוק מהארץ.
ראמון הוגלה לאמריקה הלטינית,
ואילו בנו, סמל בצבא ארה"ב,
הוצב ביחידה מבצעית.
זה הוגלה
וזה הוצב.
אם מתייחסים רק לראמון,
לא ברור עד כמה הוא קשור לארצו.
אבל חישבו על בנו:
אזרח ארה"ב שמגן על ארצו, שגירשה את אביו.
החוג החברתי ממלא כאן מקום מרכזי.
הנה דוגמה נוספת שממחישה את הקשרים הקריטיים האלה.
קבוצת אזרחים בפילדלפיה נעשתה מודאגת בקשר למקומות העבודה,
משום שבעליה החוקיים של המסעדה בה עבדו
היה מהגר לא-רשום,
ופקידי ההגירה תפסו אותו.
הם התארגנו לתמוך בו.
עו"ד לענייני הגירה טען שהוא חשוב מדי לקהילה המקומית
מכדי שיגורש.
בשימוע הוצגו אפילו ביקורות על המסעדה --
ביקורות אוכל!
לבסוף, השופט הפעיל מה שמכונה "שיקול דעת שיפוטי"
והרשה לו להישאר בארץ,
אבל רק בגלל שהחוג החברתי נלקח בחשבון.
יש בארה"ב 23 מיליון לא-אזרחים,
לפי נתונים פדרליים ברי-אימות,
וזה לא כולל את הלא-רשומים,
כי המספרים באוכלוסיה הזאת הם לכל היותר הערכות מורכבות.
בואו נתייחס רק למה שיש לנו.
מדובר ב-23 מיליון חוגים חברתיים --
כ-100 מיליון בני-אדם
שהגירוש עלול להשפיע על חייהם.
והלחץ שזה יוצר מחלחל לכל שכבות האוכלוסיה.
סקר של אוניברסיטת קליפורניה במחוז לוס-אנג'לס ב-2017 מצא
ש-30% מאזרחי מחוז לוס-אנג'לס
חיים במתח בגלל נושא הגירוש,
לא משום שהם עצמם עלולים להיות מגורשים,
אלא דווקא שחברים בחוג החברתי שלהם נמצאים בסיכון כזה.
אני לא טוען שאסור לגרש איש;
אל תטעו בי.
אני רק אומר שעלינו לראות את התמונה השלמה.
למי ששומעים אותי,
אני רוצה שתעצמו את עיניכם לרגע
ותחשבו על החוג החברתי שלכם.
מי מהחברים בו נולד בחו"ל?
מה תהיה ההרגשה אם החוג הזה יתפורר?
שתפו בסיפור שלכם.
אני בונה ארכיון עולמי של סיפורי גוף ראשון
ומקשר ביניהם בטכנולוגיית מיפוי,
כדי שנוכל לראות איפה בדיוק החוגים האלה נפגעים,
כי זו אינה רק בעיה אמריקנית.
יש רבע מיליארד מהגרים בכל העולם;
אנשים שחיים, אוהבים ולומדים בארצות שלא בהן נולדו.
ובקריירה שלי, בחיי, הייתי אחד מהם:
בסין, באפריקה, באירופה.
ובכל פעם שאני הופך לאחד הזרים האלה --
אחד החבר'ה המשונים למראה בארץ חדשה --
אני נזכר תמיד באותו יום
שבו הייתי בדרום-מנהטן עם אימי
לפני עשרות שנים,
כשהייתי מבוהל,
וזה עתה ראיתי את הגברת הירוקה.
ונראה לי שהשאלה
שממשיכה להעסיק אותי כשאני רואה אותה
ואת כל ההעתקים הצעירים שלה שהם כה בבירור חומים,
ואפילו הציורים שמציגים אותה כפי שהיתה בהתחלה:
לא לגמרי ירוקה --
כשאני מביט בכל אלה,
השאלה שהמחקר שלי מבקש לענות עליה
הופכת מבחינתי לזו שבלבלה אותי לפני כל אותן שנים:
האם היא מפלצת
או גיבורה?
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)