Ma a világ népességének több mint fele városlakó.
A városiasodás folyamata az 1700-as évek végén kezdődött,
s azóta is egyre gyorsul.
Az előrejelzések szerint 2050-re
a világ népességének 66%-a fog városban élni,
s az ENSZ, az Egészségügyi Világszervezet és a Világgazdasági Fórum
mind arra figyelmeztetnek,
hogy ha nem készülünk fel a növekvő népsűrűségre,
a mai városi problémák, mint például az egyenlőtlenség, a dugók és a bűnözés
még inkább súlyosbodhatnak.
A várostervezők és városfejlesztők tehát
rengeteg energiát és kreativitást fektetnek
jövőbeli, sűrűbben lakott nagyvárosaink megtervezésébe.
Én azonban más véleményen vagyok.
Szerintem az urbanizáció a vége felé közeledik,
és az emberek lassan kezdenek visszaköltözni vidékre.
Talán azt kérdik most: "Na, de mi van akkor a trenddel?"
Hát, azt kell mondjam,
a társadalmi-gazdasági trendek nem tartanak örökké.
Tudják, 12 000 évvel ezelőtt
mindenki boldogan rótta a vidéket,
vadászott és gyűjtögetett.
Aztán a trend megváltozott,
és az lett az új módi, hogy az ember tanyán éljen és állatokat tartson,
aztán később ez is megváltozott.
Amikor elérkeztünk az ipari forradalomhoz.
Valójában ez indította el az urbanizáció folyamatát.
És tudják, mi váltotta ki ezt?
A gőzgépek,
az új vegyi eljárások –
vagyis a technológiai újítások.
Szerintem a technológia ugyanígy véget is vethet ennek a korszaknak.
Életem során főleg újításokon dolgoztam.
Imádom. Imádom a munkámat.
Drónokkal dolgozhatok, 3D-nyomtatókkal, okosszemüvegekkel,
és nemcsak azokkal, amelyek már piacra kerültek, hanem prototípusokkal is.
Ez néha nagyon szórakoztató.
E technológiák némelyike
új lehetőségeket tár föl, amelyek majd gyökeresen megváltoztatják
korábbi módszereinket,
és néhány éven belül
akár lehetővé tehetik, hogy a városi élet előnyeit élvezzük –
bárhonnan.
Gondoljanak bele!
Ha ott élhetnének, ahol alacsonyabb a bűnözési ráta,
ahol tágasabb,
ahol olcsóbb a megélhetés
és kisebb a forgalom,
hát persze, hogy sokan azt választanák,
de most úgy érezzük, nincs választási lehetőségünk.
Városban kell élnünk.
Korábban az emberek nem azért költöztek be a városba,
mert odavoltak magáért a városért,
hanem azért, amit a városban megtaláltak:
a több munkalehetőség kedvéért,
a szolgáltatások és áruk elérhetőségéért,
a kiterjedt társasági életért.
Merüljünk mélyebbre!
Több munka- és karrierlehetőség.
Ez még most is így van?
Hiszen az irodai dolgozók kezdik felismerni,
hogy irodában dolgozni, az irodába bemenni
talán már nem ugyanazt jelenti.
A Global Workplace Analytics tanulmánya szerint
az amerikai munkaerő több mint 80%-a szeretne otthonról dolgozni.
Tudják, mennyibe kerül egy cégnek az irodafönntartás?
Munkavállalónként évi 11 000 dollárba!
Ha a munkavállalók fele
otthonról dolgozna akár csak a munkaidő felében,
csak az USA-ban több mint 500 milliárd dollárt lehetne megspórolni,
és 54 millió tonnával lehetne csökkenteni az üvegházhatást okozó gázok kibocsátását.
Ez annyi,
mintha 10 millióval kevesebb autó járna az utakon egész évben.
Bár a legtöbben szeretnének távmunkában dolgozni,
a jelenlegi technológia szintjén ez elszigetelődést jelent.
Nem kényelmes.
Úgy érezzük, nem vagyunk jelen.
Ám ez meg fog változni
két technológia kereszteződésével:
a kiterjesztett valóság és a távolról irányított robotok által.
A kiterjesztett valóság már ma is lehetővé teszi,
hogy oda vigyük az irodát, ahova akarjuk.
Mindössze egy viselhető számítógépre és egy okosszemüvegre van szükség,
és már vihetik is az emailt és a táblázatokat,
bárhová is mennek.
A videókonferenciák és videóhívások már ma is igen gyakoriak,
de van még hová fejlődni.
Elég csak arra a sok kis arcra gondolni a lapos képernyőn:
néha azt sem könnyű eldönteni, ki beszél éppen.
Már ma is rendelkezésünkre áll valami, ami jobb a statikus videóhívásnál:
egy átlagos távirányított robot.
Én ezt úgy hívom: botra szerelt táblagép.
(Nevetés)
A robot irányítható, tud mozogni,
irányítható, hogy hová nézzen.
Ez sokkal jobb, de messze nem tökéletes.
Ismerik a mondást,
hogy az emberi kommunikáció nagyrészt nonverbális.
Hát, a robot ebben nem jeleskedik.
Földönkívülinek néz ki.
Ám a kiterjesztett valóság fejlődésével
nem okoz majd gondot, hogy hologramba bugyoláljuk a robotot,
amely úgy néz ki és úgy mozog, mint egy ember.
Ez jól megteszi majd.
De tudják, mit? Felejtsék el a robotot!
Eljön a virtuális valóság kora,
és mindenki a kibertérben találkozik majd.
Pár év kell csak, és mindez olyan valóságosnak fog tűnni,
hogy a különbség láthatatlan lesz.
Mi volt a következő ok, amiért városokba költöztünk?
Hozzáférés a javakhoz.
Ma online már minden elérhető.
A comScore tanulmánya szerint
az online vásárlók az USA-ban tavaly
vásárlásaik több mint felét online intézték,
és az online piac forgalma
kétbillió dollárra tehető.
2017 végére várhatóan eléri a 2,38 billió dollárt
az eMarketer szerint.
Logisztikai szempontból
a nagy népsűrűség kedvező.
Egy nagy bevásárlóközpontot áruval ellátni egyszerű.
Elegendő nagy szállítmányokat küldeni a boltokba,
a vevők odamennek, megvásárolják és hazaviszik a terméket.
Az e-kereskedelem azzal jár, hogy külön kell szállítani,
egyenesen a vásárló otthonába.
Ez többe kerül.
A különbség olyan, mint meghívni 20 embert egy szülinapi bulira,
vagy külön-külön vinni egy szelet tortát
20 barátunknak.
De a városban legalább
közel laknak egymáshoz.
A nagy népsűrűség előny.
Az online rendelések házhoz szállítása vidéken
egy örökkévalóságig tart.
A furgonnak néha mérföldeket kell megtennie két szállítási cím között.
Ezek a kiszállítások a legköltségesebbek.
De már erre is van megoldásunk:
a drónok.
Vegyünk egy furgont, fedélzetén egy sereg drónnal.
A vezető kiszállít néhány megrendelést,
miközben a drónok oda-vissza repülnek a furgon és a címek között.
Az átlagos kiszállítási költség csökken,
és íme:
meg is van az elérhető e-kereskedelmi szolgáltatás vidéken.
Meglátják,
a távmunkások házainak udvarán
valószínűleg lesz egy leszállópálya drónoknak.
Amint a szállítás utolsó mérföldje nem jelent gondot,
nem kell többé városban élni, hogy vásárolhassunk.
Ez is megoldva.
Mi is volt a harmadik ok, amiért városokba költöztünk?
A kiterjedt társasági élet.
Ehhez aztán tényleg muszáj manapság városban élni.
Hiszen az emberek ma a kanapéjukon ülve
ismerkednek, barátkoznak, csevegnek,
pletykálnak és flörtölnek.
(Nevetés)
A kedvenc pizsijükben.
(Nevetés)
Ma több mint kétmilliárd aktív közösségimédia-felhasználó van a világon.
Ebből talán arra következtetünk, hogy kapcsolatban vagyunk egymással,
bárhol legyünk is.
Persze ez nem teljesen igaz.
Néha még mindig szükségünk van némi valódi emberi kapcsolatra.
Ironikus módon a város, a nagy népsűrűségével,
nem feltétlenül a legjobb hely erre.
Valójában minél kisebb egy közösség,
annál erősebb.
Az Országos Statisztikai Hivatal egy tanulmánya
az Egyesült Királyságban
kimutatta, hogy a vidéken élők
elégedettebbek az életükkel.
Amint az emberek vidékre költöznek,
helyi élelmiszert kezdenek vásárolni,
friss élelmiszert,
helyi szolgáltatásokat.
A helyi ezermestereknek, műhelyeknek, szolgáltató cégeknek jó dolguk lesz.
Lehet, hogy a városi ipari munkások egy része,
akiket robotok váltanak le,
új munkát talál vidéken,
és ők is kiköltöznek.
Az emberek vidékre költöznek –
hogy is fog ez kinézni?
Képzeljenek el autonóm,
külső szolgáltatóktól független házakat,
napelemekkel, szélturbinákkal, komposztálókkal,
új otthonainkat, ahol magunk állítjuk elő az energiát, amellyel autót is hajtunk.
A városokat mindig is energiatakarékosabbnak tartották,
de elárulom,
a vidék újranépesítése is lehet gazdaságos.
Most már bizonyára mindannyian a vidéki élet előnyeiről merengenek.
(Nevetés)
Magam is így tettem.
Hat évvel ezelőtt összepakoltuk a cuccainkat a feleségemmel,
eladtuk spanyolországi kis lakásunkat,
és a kapott pénzből vettünk egy kertes házat,
ahol reggelente madárcsicsergésre ébredünk.
(Nevetés)
Olyan jó ott élni!
Egy falucskában élünk, nem is igazán vidéken.
Ez lesz a következő lépés:
egy felújított tanyaház,
nem messze a várostól, de nem is túl közel.
És biztosítunk majd helyet, ahol a drónok leszállhatnak.
(Nevetés)
De persze ez én vagyok.
Nem muszáj így tenniük,
mert ez olyan, mintha próbálnék meggyőzni másokat,
hogy költözzenek ők is vidékre.
Eszemben sincs.
(Nevetés)
Vagyunk már ott elegen így is.
(Nevetés)
De azt hiszem, mégis költözni fognak,
amint belátják, hogy a városi élet összes előnyét élvezhetik ott is.
Ha nem szeretik a vidéki életet,
akkor is jó hírem van.
A városok nem tűnnek el.
Ha az emberek kiköltöznek,
az alacsonyabb népsűrűség segít majd helyreállítani a városok egyensúlyát.
Azt hiszem, most adtam önöknek némi gondolkodnivalót.
Még mindig azt hiszik, muszáj városban élniük?
És ami még fontosabb:
akarnak városban élni?
Nagyon szépen köszönöm.
(Taps)