Mestá sú ako súrodenci vo veľkej polygamnej rodine.
Každý má vlastnú osobnosť a mieri inam.
Ale všetci majú tak trochu spoločný pôvod.
Niekedy si myslím, že postkoloniálne mestá sú ako deti
dvoch najneobľúbenejších manželiek,
ktorých sa neustále pýtajú:
„Prečo nemôžeš byť viac ako tvoja sestra?“
(smiech)
Dôvody „prečo“ sú rovnaké, nech sú tieto mestá kdekoľvek:
výhodná poloha, ktoré umožňuje obchod a správu;
potenciál rastúcich príležitostí
pre kvalifikovaných, ako aj nekvalifikovaných;
všeobecný záujem byť v neustálom pohybe
a samozrejme, húževnatosť.
Otázky „ako“ však majú rôzne odpovede.
Ako sa mestá riadia?
Ako sa rozrastajú?
Ako sa rozhoduje, kto do nich patrí a kto nie?
Lagos je môj domov.
Nigérijčanov vždy nájdete,
keď pôjdete za hlukom a tancom, nie?
(smiech)
Rovnako ako iné veľké mestá, Lagos je plný všetkého možného,
vrátane silných protikladov.
Naša verejná doprava nie celkom funguje,
máme preto súkromné žlté autobusy,
ktoré pravidelne spôsobujú nehody.
Rad luxusných autosalónov je hneď pozdĺž neudržiavaných a často zatopených ciest.
Pouličné hlásanie evanjelia je rovnako všadeprítomné
ako pouličné obťažovanie.
Prostitútky majú niekedy dva diplomy, prácu v banke
a významnú cirkevnú funkciu.
(smiech)
Hocikedy môžete v strede ulice natrafiť
na oslavu alebo spálené telo.
V Lagose sa dá robiť toľko vecí
a toľko nie
a často rozdiel medzi možným a nemožným
je to, kto ste
a, ak máte šťastie, koho poznáte.
Vlastníctvo je v Lagose nestály pojem,
určený etnickým pôvodom, sexuálnou orientáciou, pohlavím,
ale najjednoznačnejšie a hlavne
spoločenskou triedou.
Predtým než sa Nigéria stala krajinou,
rybári z vnútrozemia začali schádzať k lagúnam Lagosu
a založili obce pozdĺž pobrežia.
O 60 rokov neskôr môj dedo Oludotun Adekunle Kukoyi,
tiež prišiel do Lagosu.
Rovnako ako ja, aj on bol absolventom univerzity Ibadan,
mladým členom vzdelanej elity v období nezávislosti.
Časom si vybudoval kariéru ako významný zememerač
mapujúci dnes už rušné časti mesta,
keď boli ešte po pás zarastené trávou.
Zomrel, keď som mala 9 rokov.
Do tej doby pre moju rodinu, ako aj pre rodiny tých rybárov,
bol Lagos domovom.
My Jorubovia máme príslovie:
„Èkó gb’olè, ó gb’ọ̀lẹ,“
ktoré znamená: Lagos uvíta každého.
Ale je to čím ďalej, tým menej pravda.
Veľa Lagosanov, vrátane potomkov rybárov,
ktorí prišli dávno pred mojim starým otcom,
sú teraz vytláčaní,
aby uvoľnili miesto pre mesto
opísavané ako „nový Dubaj“.
Lagos a jeho hlavní predstavitelia majú veľké sny
a po sebe nasledujúce vlády vyslovili túžbu
vybudovať veľkomesto, v ktorom by chudoba neexisovala.
Nanešťastie, namiesto zamerania sa na odstránenie chudoby
ako by sa očakávalo,
sa ich stratégia zameriava na vytlačenie chudobných.
Minulý október guvernér oznámil plány
zlikvidovať každé pobrežné osídlenie v Lagose.
To znamená viac ako 40 pôvodných usadlostí
po celom meste
s viac ako 300 000 obyvateľmi.
Otodo Gbame,
sto rokov stará rybárska dedina
s počtom obyvateľov asi ako 3/4 Monaka
a podobným potenciálom plážového luxusu...
(smiech)
bola jedným z ich prvých cieľov.
O Otodo Gbame som prvýkrát počula, keď začala demolácia.
Keď som ju v novembri r. 2016 navštívila, spoznala som Magdalene Aiyefoju.
Je z nej bezdomovkyňa,
ktorej priezvisko znamená „svet je slepý“.
Magdalenin syn Basil bol jedným z viac ako 20 ľudí,
ktorí boli zastrelení, utopení
alebo vyhlásení za mŕtvych v zabranom území.
Vonku pred jej prístreškom som videla dve futbalové ihriská z piesku,
kde sa Basil hrával.
Všade okolo boli trosky škôl, kostolov,
primárnych zdravotných stredísk, obchodov,
tisícky domovov.
Malé deti s nadšením pomáhali stavať prístrešky
a okolo 5 000 obyvateľov, ktorí nemali kam inam ísť,
tam jednoducho postávali.
V apríli sa tam potom
vrátili zložky štátnej bezpečnosti.
Tentokrát obec úplne vyplienili
bitkami, guľkami a ohňom.
Zatiaľčo tu rozprávam, štáby stavbárov v Otodo Gbame pripravujú pláže
pre kohokoľvek, kto si môže dovoliť výhľad za milióny.
Tento nový projekt sa volá Periwinkle Estate.
Násilné vysťahovávania sú neuveriteľne kruté a, pravdaže, protiústavné.
Napriek tomu sa v mnohých mestách
dejú veľmi často, pretože to prvé, čo nás o chudobných učia,
je zabudnúť, že sú to ľudia.
Veríme, že domov je niečo, na čo má každý právo,
až na chudobných, ktorých príbytky sú postavené istým spôsobom
v istej oblasti.
Neexistuje však len jedna definícia slova domov.
Nakoniec, čo iné ako prirodzená reakcia na naliehavý nedostatok obydlia
a nerovnosť príjmov sú slumy?
A čo je chatrč, ak nie človek vytvárajúci si domov
napriek všetkým prekážkam?
Slumy nie sú dokonalé riešenie bývania,
ale sú prvotriednym príkladom inovácie, prispôsobenia sa
a húževnatosti od základu
a v srdci
každého funkčného mesta.
Nepotrebujete nový Dubaj,
keď už máte Lagos.
(potlesk)
Sme jedineční,
máme vlastný rytmus
a každý, kto pozná Lagos, vám povie,
že chudobní obyvatelia Lagosu sú tí, ktorí často vytvárajú povesť tohto mesta.
Bez nich by Lagos nebol známy svojou hudbou
alebo nekonečnou energiou,
či tým, že ľadový nápoj alebo šteniatko si môžete kúpiť
cez okno auta.
(smiech)
To, čo robí z mestskej časti chudobnú štvrť,
je v skutočnosti možné zlepšiť,
ale nie bez cenenia si ľudskosti
a ľudí, ktorí v nej žijú.
V Lagose, kde sú verejné veci zriedka verejne dostupné,
sú obyvatelia slumov často na čele inovatívnych riešení.
Po odpojení od elektriny na niekoľko mesiacov,
pretože energetická spoločnosť nevedela vymyslieť ako vyberať poplatky,
navrhla jedna usadlosť systém, ktorý spájal platby
a ešte k tomu poskytoval každému lacnejšie sadzby.
Ďalšia osada vytvorila reformný program,
ktorý zamestnáva miestnych chlapcov ako ostrahu.
Tí poznajú každé klamstvo a každú skrýšu,
takže výtržníci sú častejšie chytení a odvedení na políciu
a menej mladistvých sa tak venuje kriminálnym aktivitám.
Ďalšia osada nedávno dokončila
protipovodňový, ekologický, komunálny systém toaliet.
Takéto modely sa šíria po celom Lagose.
Neoficiálne osady sú chybne označované za problém.
Skutočným problémom sú však faktory, ktoré ich spôsobujú,
ako zakoreňovanie chudoby,
sociálna izolácia
a zlyhania štátu.
Keď naša vláda falošne označila slumy za hrozbu,
aby ospravedlnila násilné zaberanie pôdy a nútené vysťahovávanie,
spoliehali sa na tých z nás, ktorí bývame v oficiálnych domoch,
aby s nimi ticho a nevedome súhlasili.
Skôr by sme im mali však pripomenúť,
že vlády existujú nielen pre tých,
čo bývajú v luxusných domoch,
ale aj pre tých, ktorí ich čistia a strážia.
Naše…
(potlesk)
Naše životy sa môžu líšiť,
ale naše práva nie.
Štátna správa Lagosu,
ako mnoho ďalších na našom kontinente,
podporuje myšlienku sociálnej integrácie len slovne,
zatiaľ čo koná tak, akoby pokrok mohol byť docielený iba
odstránením, vykorisťovaním a elimináciou skupín,
ktoré považuje za nepodstatné.
Ľudia s postihnutím, podomoví obchodníci alebo žobráci v uliciach Lagosu
sú zhromažďovaní, vydieraní
a zadržiavaní.
Ženy z mestských častí s nízkym príjmom sú zatýkané
a obviňované z prostitúcie
bez ohľadu na to, čím sa v skutočnosti živia.
Homosexuálni občania sú obviňovaní, aby odviedli pozornosť od pravých problémov.
Ale ľudia, rovnako ako mestá, sú neoblomní
a nijaké množstvo zákonov, zastrašovania alebo násilia
nás nemôže zastaviť.
Prostitútky, ženy a ženy, ktoré pracujú ako prostitútky,
stále nevymizli,
a to napriek stáročiam aktívneho potlačovania.
Homosexuálni Afričania naďalej existujú
napriek tomu, že homosexualita je teraz trestným činom na väčšine kontinentu.
A som si celkom istá, že chudobní len tak nezmiznú iba preto,
že boli zbavení všetkého, čo majú.
Všetci už tu sme
a to odpovedá na otázku,
či sem patríme alebo nie.
Keď sa spomínaní rybári začali priplavovať k lagúnam,
aby našli nový domov,
nemohlo im ani napadnúť,
že mesto, ktoré sa okolo nich rozrastie,
bude raz trvať na tom, že doňho nepatria.
Rada verím, že môj starý otec,
ktorý mapoval nové územia Lagosu,
sa ho pokúšal rozšíriť tak,
aby vytvoril priestor pre nových obyvateľov
rovnako, ako ním raz bol on.
Cestou sem mi volala babička,
aby mi pripomenula, ako veľmi je na mňa pyšná
a ako pyšný by bol môj starý otec a mama.
Som ich splnený sen.
Neexistuje dôvod, prečo by sa ich sny alebo moje
nemohli stať skutočnosťou,
zatiaľ čo sny iných sú premieňané na nočné mory.
Aby sme nezabudli:
minimálna podmienka pre sen
je mať bezpečné miesto, kde zložiť hlavu.
Na to je príliš neskoro pre Basila,
ale nie pre Magdalene
a nie pre tisícky, milióny ľudí,
ktorí sú stále v ohrození v Lagose
a iných afrických mestách.
Svet nemusí zostať slepý voči utrpeniu,
ktoré nastane, keď odoprieme ľuďom dôstojnosť
alebo neuveriteľný potenciál pre rast, ktorý majú,
keď si uvedomíme a oceníme všetky ich schopnosti.
Vlády, ako aj my sami,
musíme byť zodpovední
za udržiavanie bezpečnosti našich miest pre všetkých bez výnimky,
pretože jediné mestá, ktoré je treba budovať,
jediná budúcnosť, o ktorej stojí za to snívať,
je tá, ktorá zahŕňa všetkých,
bez ohľadu na to, kto sme,
alebo ako si staviame domy.
Ďakujem.
(potlesk)