Orașele sunt ca frații dintr-o mare familie poligamă.
Fiecare are o personalitate unică și se îndreaptă într-o direcție distinctă.
Dar ei împart cumva aceleași origini.
Uneori cred că orașele postcoloniale sunt precum copiii
celor două soții defavorizate,
care sunt întrebați permanent:
„Ah, de ce nu poți să fii ca sora ta?”
(Râsete)
„De ce”-ul orașelor este cam același, indiferent unde sunt ele:
o locație avantajoasă care face posibile comerțul și administrația;
potențialul oportunităților măsurabile
pentru cei calificați și necalificați;
o dorință populară de a fi în continuă schimbare
și, bineînțeles, de a se descurca.
„Cum”-ul orașelor, totuși, este o altă poveste.
Cum funcționează ele?
Cum se dezvoltă ele?
Cum decid ele cine le aparține și cine nu?
Lagos este casa mea.
Îi poți găsi oricând pe nigerieni
urmărind zgomotul și dansul, corect?
(Râsete)
Ca orice alt oraș mare, acest loc este o mulțime de lucruri,
multe din ele fiind contradictorii.
Transportul public nu prea funcționează,
așa că avem autobuze particulare de un galben strălucitor
care fac regulat accidente.
Magazinele cu mașini de lux sunt prost întreținute, străzile des inundate.
Evanghelismul de stradă e doar un pic mai puțin ubicuu
decât hărțuirea stradală.
Lucrătorii sexuali au uneori două diplome, un loc de muncă la bancă
și un rol important în biserică.
(Râsete)
În orice zi,
poate să fie ori o petrecere, ori un trup ars
în mijlocul unei străzi.
Multe lucruri sunt posibile în Lagos
și multe altele nu sunt,
și foarte des, diferența dintre posibil și imposibil
ține doar de cine ești tu,
și, dacă ai destul noroc, de cei cu care ai legături.
Să aparții de Lagos este un concept fluid
determinat de originea etnică, orientarea sexuală, gen,
dar cel mai vizibil și cel mai violent,
de clasă.
Înainte ca Nigeria să devină o țară,
cei care pescuiau în pârâuri au coborât înspre laguna Lagos
și au întemeiat sate de-a lungul coastei.
Cam 60 de ani mai târziu, bunicul meu, Oludotun Adekunle Kukoyi,
a sosit de asemenea în Lagos.
Ca și mine, era absolvent al Universității din Ibadan,
un tânăr membru al elitei educate din epoca independenței.
În timp, și-a construit o carieră ilustră ca topograf,
cartografiind zona acum în expansiune
pe când acolo creștea iarba până la brâu.
A murit când aveam nouă ani.
Până atunci, familia mea, ca și familiile acelor pescari,
știa că Lagos înseamnă acasă.
Avem o zicală printre Yoruba:
„Èkó gb’olè, ó gb’ọ̀lẹ,"
a cărei traducere înseamnă că Lagos primește pe oricine.
Dar zicala devine din ce în ce mai puțin adevărată.
Mulți lagosieni, inclusiv descendenții acelor pescari
sosiți cu generații înaintea bunicului meu,
sunt acum îndepărtați
să facă loc unui oraș în expansiune
care a fost descris ca „noul Dubai”.
Vedeți, Lagos inspiră visuri mărețe, chiar și liderilor săi,
și guverne succesive au aspirat
la un mega-oraș unde sărăcia nu există.
Din păcate, în loc să se concentreze pe eradicarea sărăciei
așa cum v-ați aștepta,
strategia aleasă a fost să elimine săracii.
În octombrie trecut, guvernatorul a anunțat
că va demola fiecare așezare de la țărm.
Sunt mai mult de 40 astfel de comunități indigene
în tot orașul,
în care trăiesc peste 300.000 de oameni.
Otodo Gbame,
un sat de pescari vechi de 100 de ani
cu o populație de trei sferturi din Monaco
și potențial similar de lux la malul mării,
(Râsete)
a fost una din primele ținte.
L-am auzit prima oară pe Otodo Gbame după ce începuse demolarea.
Când am fost în vizită în noiembrie 2016, am cunoscut-o pe Magdalene Aiyefoju.
Este o femeie fără casă
al cărei nume înseamnă „lumea e oarbă”.
Fiul Magdalenei, Basil, era unul din cei peste 20 de oameni
care au fost împușcați, înecați
sau presupuși morți în acea acaparare a terenului.
Stând lângă adăpostul ei, am văzut cele două terenuri de fotbal
unde se juca Basil.
În jurul nostru erau împrăștiate ruine de școli, biserici,
un centru de sănătate, magazine,
mii de case.
Copii entuziaști au ajutat la ridicarea de adăposturi
și cam 5.000 de rezidenți care nu aveau unde să se ducă,
au rămas acolo.
Și apoi în aprilie,
cei de la securitatea statului s-au întors.
De data aceasta, ei au eliminat complet comunitatea,
cu bătaie, gloanțe și foc.
Chiar acum, echipe de muncitori construiesc plajele din Otodo Gbame
pentru oricine își permite o vedere de un milion de dolari.
Noua zonă se numește „Periwinkle Estate”.
Evacuările forțate au fost foarte violente și, desigur, neconstituționale.
Și totuși, se întâmplă atât de des în atât de multe orașe de la noi,
fiindcă primul lucru pe care învățăm să îl uităm despre oamenii săraci
este că ei sunt oameni.
Credem că o casă este un lucru la care o persoană are dreptul,
dacă persoana nu este săracă și casa este construită într-un anume fel,
într-un anume cartier.
Dar nu există o singură definiție pentru cuvântul „acasă”.
În definitiv, ce este o mahala dacă nu un răspuns organic
la deficitul acut de case și inegalitatea veniturilor?
Și ce este o cocioabă dacă nu o casă construită de cineva
contrar tuturor așteptărilor?
Mahalalele sunt o soluție imperfectă
dar sunt, de asemenea, exemple de inovație, de adaptabilitate
și de adaptare la fundația -
și la inima -
fiecărui oraș funcțional.
Nu trebuie să fii noul Dubai
când ești deja Lagos.
(Aplauze)
Avem propria noastră identitate,
propriul nostru ritm,
și așa cum vă pot spune toți cei ce cunosc Lagos,
lagosienii săraci sunt adesea sursa renumelui orașului.
Fără săraci, Lagos n-ar fi faimos pentru muzica sa,
sau energia inepuizabilă
sau chiar faptul ca poți cumpăra o băutură rece sau un cățeluș
prin fereastra mașinii tale.
(Râsete)
Condițiile care ne fac să numim anumite cartiere mahalale
pot fi îmbunătățite,
dar nu fără recunoașterea umanității
oamenilor care trăiesc acolo.
În Lagos, unde bunurile publice sunt rareori disponibile,
locuitorii mahalalelor sunt adesea în fruntea soluțiilor inovatoare.
După ce au fost deconectați luni de zile de la rețea
deoarece compania de electricitate nu știa cum să încaseze facturile,
o așezare a instituit un sistem care a grupat chitanțele
obținând pentru fiecare prețuri mai mici.
O altă așezare a creat un program de reformă
care îi angajează ca paznici pe băieții răi din zonă.
Ei cunosc fiecare truc, fiecare ascunzătoare,
iar răufăcătorii sunt prinși mai repede și raportați la poliție
și mai puțini tineri ajung să fie implicați în activități infracționale.
O altă așezare a finalizat de curând
un sistem de toalete ecologice.
Modele ca acestea sunt adoptate peste tot în Lagos.
Așezările informale sunt numite pe nedrept probleme.
De fapt, adevăratele probleme sunt factorii care le creează,
perpetuarea sărăciei,
excluderea socială
și eșecurile statului.
Când guvernele noastre încadrează mahalalele la pericole
ca să justifice demolările violente sau evacuările forțate,
contează pe aceia dintre noi care locuim în case normale
să fim de acord cu ei în mod tacit și ignorant.
În schimb, trebuie să le reamintim
că guvernele nu există doar pentru cei care construiesc
și trăiesc în case luxoase,
ci și pentru cei care fac curat și-i păzesc.
- Ale noastre...
(Aplauze)
Realitățile noastre pot fi diferite,
dar drepturile noastre nu.
Guvernul de stat din Lagos,
ca multe altele de pe continent,
se laudă cu idei de incluziune,
în timp ce acționează ca și când progresul poate fi atins
prin ștergerea, exploatarea și chiar eliminarea grupurilor
pe care le consideră dispensabile.
Oameni care trăiesc cu dizabilități și care cerșesc pe străzile din Lagos
sunt încercuiți, eliminați
și reținuți.
Femei din zonele cu venituri mici sunt ridicate
și acuzate de prostituție,
indiferent cum își câștigă existența.
Homosexualii sunt țapi ispășitori ca să uităm de problemele politice reale.
Dar oamenii, ca și orașele, se adaptează
și oricâtă legislație, intimidare sau violență
nu pot elimina complet pe nimeni.
Prostituate, femei și femei care lucrează ca prostituate
încă nu au dispărut,
în ciuda secolelor de asuprire.
Africani bizari continuă să existe,
chiar dacă bizareria e considerată crimă în majoritatea continentului.
Și sunt convinsă că oamenii săraci nu au tendința să dispară
pentru că au fost jefuiți de tot ce au.
Noi toți suntem deja aici,
iar asta răspunde la întrebarea
dacă aparținem sau nu.
Când acei pescari au început să navigheze prin lagună
în căutarea unor case noi,
nu le-ar fi putut trece prin minte
că orașul care va crește în jurul lor
va susține într-o bună zi că ei nu-i aparțin.
Îmi place să cred că bunicul meu,
cartografiind noile frontiere în Lagos,
încerca să îl deschidă
pentru a primi alți oameni cu brațele deschise
la fel ca și el.
Când veneam aici, m-a sunat bunica
să-mi amintească ce mândră este,
ce mândri ar fi fost el (bunicul) și mama mea.
Eu sunt visul lor împlinit.
Dar nu e niciun motiv ca visele lor - sau ale mele, dacă asta contează -
să se poată împlini
în timp ce visele altora devin coșmaruri.
Și ca să nu uităm:
cerința minimă pentru un vis
este să ai un loc sigur unde să-ți așterni capul.
Acum e prea târziu pentru Basil,
dar nu și pentru Magdalene,
nu și pentru sutele de mii,
milioanele încă în pericol în Lagos
sau în orice alt oraș al nostru.
Lumea nu trebuie să rămână oarbă
la suferința care se naște atunci când refuzăm oamenilor umanitatea,
sau chiar incredibilului potențial de creștere care există
când recunoaștem și apreciem toate contribuțiile.
Trebuie să ne facem guvernele
și pe noi înșine
responsabili
de a păstra sigure orașele pentru toți cei ce se află în ele,
căci singurele orașe ce merită construite -
într-adevăr, singurul viitor la care merită să visăm -
este cel care ne include pe toți,
indiferent cine suntem
sau cum ne construim casele.
Mulțumesc.
(Aplauze)