Gradovi su kao braća u velikoj poligamnoj obitelji.
Svaki ima jedinstvenu osobnost i svoj vlastiti smjer.
Ali svi imaju podrijetlom nešto zajedničko.
Ponekad mislim da su postkolonijalni gradovi poput djece
dviju najmanje dragih supruga,
koja stalno slušaju pitanje
"Zašto ne možeš biti poput svoje sestre?"
(Smijeh)
To "zašto" zajedničko je svim gradovima, bez obzira gdje se nalaze:
prestižna lokacija koja omogućuje trgovinu i administraciju,
potencijal za prilagodljive prilike
za kvalificirane i nekvalificirane radnike;
popularna spremnost na neprekidan tijek
i, naravno, fleksibilnost.
Ali ono "kako", druga je priča.
Kako se njima upravlja?
Kako rastu?
Kako odlučuju tko pripada, a tko ne?
Moj dom je Lagos.
Nigerijce lako pronađete
ako pratite buku i ples, zar ne?
(Smijeh)
Kao i drugi veliki gradovi, taj grad predstavlja puno stvari,
a mnoge su vrlo kontradiktorne.
Javni prijevoz baš ne funkcionira,
tako da imamo privatne žarko žute autobuse
koji redovito uzrokuju nesreće.
Luksuzni auto saloni loše se održavaju, ceste su poplavljene.
Ulični propovjednici tek su nešto manje sveprisutni
od uličnih nasilnika.
Prostitutke često imaju dvije diplome, posao u banci
i važnu ulogu u crkvi.
(Smijeh)
Svakoga dana
možete naići bilo na zabavu ili spaljeni leš
nasred ulice.
Toliko je mogućnosti u Lagosu,
ali i nemogućnosti
i često razliku između onoga što je moguće i nemoguće
čini ono što ste vi sami,
i ako imate sreće - s kim ste povezani.
Pripadnost u Lagosu fluidan je koncept,
određen etničkim podrijetlom, seksualnom orijentacijom, spolom,
ali i onime što je najvidljivije i često najnasilnije,
klasom.
Prije nego što je Nigerija postala država,
ribari iz obližnjih zaljeva pristizali su niz lagunu Lagosa
i osnivali sela duž obale.
Oko 60 godina kasnije, moj djed Oludotun Adekunle Kukoyi
također je došao u Lagos.
Poput mene, diplomirao je na Sveučilištu u Ibadanu
i bio je mladi pripadnik obrazovane elite u doba neovisnosti.
Postupno je gradio sjajnu karijeru geodeta,
izrađujući karte sada užurbanih kvartova
dok su još bili livade pune visokog korova.
Preminuo je kada sam imala 9 godina.
Do tog doba su moja obitelj, kao i te ribarske obitelji,
Lagos smatrali domom.
Postoji izreka naroda Yoruba:
"Èkó gb’olè, ó gb’ọ̀lẹ,"
koja znači da Lagos svakome želi dobrodošlicu.
No, ta izreka postaje sve manje istinita.
Mnogi Lagošani, uključujući potomke onih ribara
koji su pristigli generacijama prije mog djeda,
sada se izbacuju
da bi napravili prostora
za grad u nastajanju, "novi Dubai".
Lagos potiče snove, čak i među svojim vođama,
i vlade su jedna za drugom pokazivale težnju
prema megapolisu u kojem ne postoji siromaštvo.
Nažalost, umjesto da se usredotoče na iskorjenjivanje siromaštva,
kako biste očekivali,
plan im je ukloniti siromašne.
U listopadu prošle godine guverner je najavio
uništenje svih domova uz obalu u Lagosu.
Više je od 40 tih autohtonih zajednica
diljem grada,
a u njima živi preko 300.000 ljudi.
Otodo Gbame,
ribarsko selo staro stotinu godina,
veličine triju četvrtine Monaka,
sa sličnim potencijalom obalnog luksuza...
(Smijeh)
prvi je bio na meti.
Za Otodo Gbame sam čula kada je krenulo rušenje.
Posjetila sam ga u studenome 2016. i upoznala Magdalene Aiyefoju.
Ona je sada beskućnica,
čije prezime znači "svijet je slijep".
Magdalenin sin Basil jedan je od preko 20 ljudi
koji su ustrijeljeni, utopljeni,
ili se smatraju poginulima tijekom te krađe zemlje.
Ispred njezinog skrovišta dva su pješčana nogometna igrališta
na kojima se Basil igrao.
Oko nas širile su se ruševine škola, crkava,
ambulante, trgovina,
na tisuće domova.
Djeca su zaneseno pomagala izgraditi skloništa,
a oko 5.000 stanovnika koji nisu imali kamo,
jednostavno su ostali tamo gdje jesu.
U travnju
državni zaštitari su se vratili.
Ovoga puta potpuno su ispraznili zajednicu
batinama, mecima i vatrom.
Dok ovo govorim, građevinari pripremaju plaže u Otodo Gbameu
za svakoga tko si može priuštiti pogled vrijedan milijune dolara.
Novi kompleks zove se "Periwinkle Estate".
Prisilne deložacije jako su nasilne i, naravno, neustavne.
A ipak se događaju tako često u mnogim našim gradovima,
jer prvo nas uče da zaboravimo kod siromašnih
da su i oni ljudi.
Vjerujemo da ljudi imaju svako pravo na dom,
osim ako su to siromašni i ako dom nije izgrađen na određen način,
u određenom kvartu.
No, ne postoji jedna definicija riječi "dom".
Što je straćara nego organski odgovor
na akutni nedostatak smještaja i nejednakost u primanjima?
I baraka je dom koji je netko stvorio za sebe,
usprkos svemu.
Straćare su nesavršena stambena rješenja,
ali i vrhunski primjer inovacije, prilagodljivosti
i fleksibilnosti u temeljima...
i srcu...
svakog funkcionalnog grada.
Ne moraš biti novi Dubai
ako si već Lagos.
(Pljesak)
Imamo svoj vlastiti identitet,
svoj ritam
i svatko tko poznaje Lagos reći će vam
da su siromašni Lagošani često izvor duha u gradu.
Bez siromašnih Lagos ne bi bio poznat po glazbi,
ili beskrajnoj energiji,
ili mogućnosti kupovine hladnog pića ili štenca
kroz prozor automobila.
(Smijeh)
Uvjeti prema kojima kvartove proglašavamo straćarama
mogu se značajno poboljšati,
ali ne ako ne prepoznamo humanost i trud
ljudi koji u njima žive.
U Lagosu gdje su javna dobra rijetko javno dostupna,
žitelji straćara često predvode u inovativnim rješenjima.
Nakon što su mjesecima bili bez struje,
jer opskrbljivač nije znao kako naplatiti račune,
jedan je kvart osmislio sustav kolektivne naplate
i svima priskrbio jeftiniju struju.
Drugi je kvart osmislio reformu
u kojoj su lokalni nasilnici angažirani kao zaštitari.
Oni znaju sve trikove i sva skrovišta
pa je veća vjerojatnost da će se huligani uhvatiti i privesti policiji,
a i da će se manje mladih baviti kriminalom.
Drugo je naselje nedavno napravilo
ekološki komunalni sustav zahoda zaštićen od poplava.
Takvi se modeli usvajaju diljem Lagosa.
Ovakve četvrti neispravno se smatraju problemom.
Zapravo, stvarni problem su čimbenici koji ih stvaraju,
poput ukorijenjenog siromaštva,
marginalizacije društva
i neuspjeha same države.
Kada država straćare proglasi prijetnjom,
kako bi opravdala nasilnu otimačinu ili prisilne deložacije,
računaju da ćemo se mi, koji živimo u uređenim domovima,
prešutno i ignorantski složiti s njima.
Umjesto toga, moramo ih podsjetiti
da vlast postoji kako bi služila ne samo onima koji grade
i žive u luksuznim domovima,
već i onima koji te domove čiste i čuvaju.
Naše...
(Pljesak)
Naše se stvarnosti mogu razlikovati,
ali naša prava ne.
Vladajući u Lagosu,
kao i mnogi na našem kontinentu,
propagiraju ideje uključivosti,
a istovremeno djeluju kao da napredak ovisi isključivo
o brisanju, iskorištavanju i eliminaciji skupina
koje smatraju potrošnima.
Invalidi koji torbare ili prose na ulicama Lagosa
okupljaju se, muče
i zatvaraju.
Žene u siromašnim četvrtima skupljaju
i optužuju za prostituciju,
bez obzira čime se stvarno bave.
Gay osobe služe kao žrtvena janjad za odvraćanje od pravih političkih problema.
No, ljudi su, poput gradova, otporni,
i nikakvi zakoni, zastrašivanje ili nasilje
ne mogu nas potpuno ukloniti.
Prostitutke, žene i žene koje se bave prostitucijom
još nisu izumrle,
bez obzira na stoljeća aktivnog suzbijanja.
Queer osobe u Africi i dalje postoje,
premda je to kazneno djelo na većem dijelu kontinenta.
I prilično sam sigurna da siromašni nemaju namjeru nestati
samo zato što im je oteto sve što su imali.
Svi smo već tu
i to je odgovor na pitanje
pripadamo li ili ne.
Kada su oni ribari plovili lagunom
u potrazi za novim domom,
nisu mogli ni pomisliti
da će ih grad koji će se razviti oko njih,
jednog dana uvjeravati da tu ne pripadaju.
Želim vjerovati da je moj djed,
prilikom crtanja granica Lagosa,
nastojao otvoriti ga
i napraviti mjesta za druge ljude koji bi bili dobrodošli u grad,
kao što je i on bio.
Na putu ovamo zvala me baka
da me podsjeti kako je ponosna na mene,
kako bi djed i majka bili ponosni.
Ja sam ispunjenje njihovog sna.
Ali nema razloga da se njihovi snovi, ili čak moji,
ispunjavaju,
dok se snovi drugih pretvaraju u noćne more.
Da ne zaboravimo:
minimalan zahtjev za snove
je sigurno mjesto gdje ćete nasloniti glavu.
Za Basila je prekasno,
ali za Magdalene nije,
kao ni za stotine tisuća,
milijune kojima se prijeti u Lagosu,
ili u našim drugim gradovima.
Svijet ne mora biti slijep
na patnje koje stvaramo kada uskratimo ljudskost,
niti na ogroman potencijal za rast koji postoji
kada prepoznamo i cijenimo sve doprinose.
Vladajuće i sebe
moramo smatrati
odgovornima
za sigurnost zajedničkih gradova za sve,
jer gradovi koje zaista vrijedi graditi,
budućnosti koje vrijedi sanjati,
uključuju sve nas,
bez obzira na to tko smo
ili kako stvaramo svoje domove.
Hvala.
(Pljesak)