(Joruba) Rođen slobodan, sin Idžebu-Ode,
od pravog klana Ogbogbo,
čije bogatstvo i sredstva nadmašuju sve što je Evropa ikada imala,
čiji je oltar ispunjen zlatom.
Ova pesma se zove oriki.
Moja baka mi ju je pevala kada sam bio dete u Nigeriji.
Vidite, oriki je hvalospev jorupskog naroda,
a ovaj osobito govori o bogatstvima koja Zapad nema.
Mama - tako zovem svoju baku -
mi je ispričala mnogo priča o jorupskoj mitologiji.
Vidite, Jorube su etnička grupa iz jugozapadnog dela Nigerije,
a ja sam uvek bio opčinjen ovim pričama.
Uvek sam bio zaintrigiran.
Jorupska kultura inspiriše moju umetnost otkada sam bio dete.
Afrička umetnost nije samo ono što kupujete
na pijacama u Harlemu u Njujorku.
Svaki umetnik ima ime
i svaki umetnik ima priču.
Ovo je moja priča.
Vidite, mama je imala tetovaže na rukama i nogama.
Kao dete, mislio sam da je bila rođena sa njima,
sa lepim crnim linijama i detaljnim simbolima.
I onda mi je rekla
da su oni, u stvari, simboli iz jorupske mitologije.
Nisam ni znao kako će ovo uticati na umetnika koji sam danas postao.
Vidite, kao dete, svugde sam video umetnost.
Sećam se kuće u kojoj smo živeli na putu Stadion u Ilorinu.
Imali smo mermerne podove
i, znate, gledao bih te mermerne podove,
video bih razne vrste šara i dezena na njima
i mislio sam da su svi mogli da ih vide.
Pozvao bih svog brata i rekao bih mu:
„Ikeolu, dođi da vidiš ovaj dezen na mermeru, ovu šaru i ovu masku.“
A on bi mi rekao: „Laolu, ja ništa ne vidim.“
Koristio bih mastilo i iscrtavao bih ono što sam video na podu,
ali kada je moja mama to primetila, veoma se uznemirila.
(Smeh)
Ali, to me nije zaustavilo.
Zamenio sam mastilo kredom
jer sam često upadao u nevolje sa nastavnicima i roditeljima.
Sećam se da je moja mama rekla: „Laolu, mi smo hrišćani.
Zašto ne crtaš kao drugi ljudi?
Zašto ne crtaš pejzaže, ili bi možda mogao da crtaš stolicu ili nameštaj,
ili možda čak Isusa?“
Znate, mogao sam naslikati celu kuću da sam imao priliku,
ali kada sam odrastao, znao sam da biti umetnik nije bila opcija,
pa sam želeo da budem ono što su moji roditelji želeli da budem
i studirao sam pravo.
Naravno, to je moj tata. Bio je tako ponosan tog dana.
A ovako su moje sveske izgledale na pravnom fakultetu.
(Smeh)
Naravno, izostajao bih sa nastave
i izmišljao bih izgovore zašto nisam išao na časove.
Ali, kada sam počeo da radim u Komisiji za ljudska prava
kao advokat za ljudska prava, moje misli su bile drugde.
Video sam veoma surovu stvarnost.
Radio sam sa decom
koja su morala da biraju između školovanja
ili da budu prisiljena da se venčaju.
Bio sam toliko frustriran videvši svu tu nepravdu oko sebe
i moj jedini ventil je bila umetnost, pa sam počeo da slikam.
Ova slika se zove „Beg u snove“.
Kada izbliza pogledate ovu sliku,
videćete devojčicu
i slučajno poreklo,
činjenicu da je naša budućnost određena mestom rođenja.
Na sledećoj vidite dva muškarca koja se drže za ruke,
dve žene koje se drže za ruke.
Vidite, u Nigeriji, veza sa osobom istog pola je krivično delo.
Možete, u stvari, dobiti 14 godina zatvora za to.
Svojom umetnošću volim da pričam priče.
Kroz svoju umetnost volim da započnem razgovor.
Na ovoj slici vidite mapu Afrike,
vidite pitanja, vidite plakanje,
i tamo vidite špriceve zabodene u Afriku
i prirodna bogatstva koja se iscrpljuju.
Pitao sam se: „Gde odlaze?
Ko ima korist od svega ovoga?“
Vidite, moja umetnost,
način na koji tkam svoju umetnost oko šara, maski, priča,
i koristim linije -
sve je to iz jorupske kulture.
Godine 2013. sam rizikovao.
Dao sam otkaz i preselio se u Njujork da se u potpunosti posvetim umetnosti.
Naravno, moji roditelji su rekli:
(Joruba) „To je samo faza. Vratiće se.“
Međutim, život umetnika u Njujorku nije bio lak
jer sam bio bez prebijene pare,
bez novca, bez galerijskih agenata, bez zastupnika,
pa galerije nisu bile zainteresovane.
Pomislio sam u sebi - moram da preživim.
Počeo sam da oslikavam odeću da zaradim za život.
Počeo sam da oslikavam obuću.
Počeo sam da radim po narudžbini
i uskoro sam stekao moć
jer su ljudi bili toliko ponosni da nose svoje priče.
Počeo sam sve da oslikavam.
Oslikavao sam gitare, počeo sam da radim murale,
oslikavao sam sve što mi je palo pod ruke i sve je postalo moje platno.
Tako sam jednog dana samo proveravao svoj Instagram
i video sam ovu fotografiju.
Bila je to Rejn.
Fotografisala se stojeći ispred moje slike,
i kada sam video tu fotografiju,
nešto se dogodilo.
Mogao sam zapravo videti
kako moje umetničko delo bukvalno ulazi i izlazi iz nje,
i tako sam počeo da oslikavam ljudska tela.
Kao dete, video sam umetnost na mermernim podovima,
video sam umetnost na zidovima,
ali sada vidim umetnost na licima i telima ljudi.
Sećam se svoje bake
i shvatio sam da je većina mojih kreativnih poriva
u stvari zasnovana na mojim uspomenama iz detinjstva
i na umetnosti na bakinoj koži.
Sada gledam sve ljude koje sam oslikao i pomislim u sebi
kako bi bilo ako bismo svi hodali unaokolo
kao bogovi i boginje iz jorupske mitologije.
I bum, tako je rođena „Sveta umetnost ori“.
Vidite, „ori“ u jorupskoj mitologiji označava vašu dušu, suštinu i porive.
Shvatio sam da jedino ako osluškujete svoj „ori“,
možete, u stvari, stvoriti čuda.
Postoji nešto tako neposredno u oslikavanju ljudskih tela.
To je kao umetnost u pokretu.
To je kao trodimenzionalno iskustvo.
Tako sam jednog dana radio kao i obično u Bruklinu
i dobio sam imejl koji je glasio:
„Zdravo, veliki sam obožavalac tvog rada.
Da li bi želeo da slikaš za moj novi spot?“
U potpisu - Bijonse.
Bijonse mi je poslala imejl.
Pomislio sam: „Šta?“
(Smeh)
Pomislio sam: „Kako je, uopšte, znala za mene?
Ovo ne može biti istina. Mora da je prevara.“
Nigerijac u meni je pomislio - jok.
(Smeh)
(Aplauz)
Iako neverovatno, bilo je stvarno, bilo je istinito,
i sve se dogodilo veoma brzo.
Vidite, Bijonse je želela da oda poštu Nju Orleansu
i moja umetnost ju je podsetila na njeno kreosko poreklo.
Kada je album „Limunada“ objavljen,
naravno, bum, sve se ubrzalo od 0 do 100 veoma brzo.
Postao sam glavna zvezda u časopisima i intervjuima.
Ljudi su me zaustavljali na ulici. Ljudi su znali moje ime.
Nekada sam morao da se povučem
i samo da se opustim i razmislim o svemu.
Kao umetnici, radimo toliko naporno ceo svoj život
da bi naša umetnost bila priznata, i zato se osećam blagosloveno.
Ipak, advokat je još uvek u meni,
tako da koristim svoju umetnost da se borim za ono u šta verujem.
Moje jorupsko nasleđe je uvek tu.
Voleo bih da večeras podelim sa vama deo svoje umetnosti u pokretu.
Molim vas, dobrodošle na binu sa mnom.
(Muzika)
(Aplauz)
Ovo je Dželi, a ovo je Rejn.
One su prvo dvoje ljudi koje sam ikada oslikao u svom životu,
i proveo sam jučerašnji dan oslikavajući ih.
Večeras one predstavljaju moje nade i moje strahove.
Stavio sam svoje strahove na leđa.
[Nasilje, rasizam, neznaje, neuspeh, seksizam]
Stavio sam svoje nade napred.
[Sloboda, ljubav]
Koje su moje nade?
Nadam se da ljudi znaju
da Afrika nije samo jedan ogroman bezimeni kontinent
koji je u potpunosti isti.
Takođe se nadam da ljudi znaju
da u Nigeriji imamo preko 350 etničkih grupa i jezika
i da sam ja samo jedan umetnik iz jedne od njih.
(Aplauz)
Takođe se nadam da znate da se nadam da ću uspeti da promenim
način na koji ljudi pričaju o afričkoj umetnosti na kontinentu i ovde
i nadam se da znate da afrička umetnost nije samo ono što kupujete
na pijacama u Harlemu u Njujorku
i da svako umetničko delo koje vidite ima priču,
i da svaki umetnik ima ime.
Hvala vam puno.
(Aplauz)