Imaginaţi-vă că sunteți în magazin,
cumpărați niște produse,
și aveți posibilitatea să alegeți
între o pungă de plastic sau una de hârtie.
Pe care o alegeți dacă vreți să faceţi
ce este bine pentru mediu?
Cei mai mulți aleg, într-adevăr, hârtia.
Bun, să vedem de ce.
Pentru început, pentru că este maro.
Deci trebuie să fie bună pentru mediu.
E biodegradabilă. E refolosibilă.
În unele cazuri, e reciclabilă.
Când oamenii se uită la punga de plastic,
e probabil că se gândesc la așa ceva,
ceea ce știm cu toții că e groaznic,
și ar trebui să evităm cu orice preț
asemenea daune asupra mediului.
Dar oamenii de multe ori nu se gândesc
la așa ceva,
ceea ce înseamnă cealaltă extremă.
Când producem materiale,
trebuie să le obținem din natură,
și e nevoie de multe intervenții asupra mediului.
Când trebuie
să luăm decizii complexe,
preferăm soluții simple,
și adesea cerem soluţii simple.
Lucrez în industria designului.
Consiliez designeri
şi inovatori cu privire la sustenabilitate,
şi mi se spune mereu: „Leyla,
vreau doar materiale ecologice”.
Iar eu le zic: „Asta e foarte complicat”.
Și stăm de vorbă patru ore despre
ce înseamnă un produs ecologic,
pentru că până la urmă
totul provine din natură.
Felul în care folosești materialul
e cel care determină impactul asupra mediului.
Prin urmare, trebuie să ne bazăm
pe un fel de cadru intuitiv
când luăm decizii.
Îmi place să numesc acest cadru intuitiv
folclorul nostru ecologic.
Este fie vocea interioară,
fie senzația pe care o ai
când ai făcut ce trebuie,
când ai ales punga de hârtie
sau ai cumpărat mașina cu consum redus.
Folclorul nostru ecologic e important
pentru că încercăm să facem ce e bine.
Dar cum știm într-adevăr dacă
reducem efectul net asupra mediului
pe care acţiunile noastre ca indivizi, ca profesioniști
şi ca societate, le au cu adevărat
asupra mediului înconjurător?
Folclorul ecologic
se bazează pe experienţele noastre,
pe ce am auzit de la alții.
Nu se bazează pe vreun cadru ştiinţific.
Iar asta e greu, pentru că trăim
în sisteme complexe.
Avem sistemul uman
al comunicării și interacțiunii
și avem întreaga societate.
Avem sistemul industrial, de fapt, întreaga economie,
şi toate trebuie să funcţioneze
în cadrul celui mai mare sistem,
și, aș spune, și celui mai important,
ecosistemul.
Alegerile pe care le facem
ca indivizi,
hotărârile pe care le luăm
în fiecare funcție pe care o avem
indiferent de ierarhie,
au un impact asupra tuturor acestor sisteme.
Trebuie să găsim modalităţi,
dacă vrem să abordăm sustenabilitatea,
să îmbinăm aceste sisteme complexe,
să facem alegeri mai bune care să însemne
un câștig net pentru mediu.
Trebuie să învățăm
să facem mai mult cu mai puțin.
Avem o populaţie în creştere,
şi tutuor le plac telefoanele mobile,
mai ales în situația asta.
Trebuie să găsim soluții inovatoare pentru problemele pe care le avem.
Aici intervine procesul și conceptul ciclului de viață.
În esență, tot ce se creează
trece printr-o serie de etape ale ciclului de viață,
și folosim acest proces ştiinţific
numit evaluarea ciclului de viaţă,
sau, cum e numit în America, analiza ciclului de viaţă,
pentru a avea o imagine mai clară despre cum
tot ce facem în partea tehnică a acestor sisteme
afectează mediul înconjurător.
Ne întoarcem
la extragerea de materii prime,
apoi observăm prelucrarea,
ambalarea și livrarea,
utilizarea şi sfârşitul vieţii,
și în fiecare din aceste etape,
lucrurile pe care le facem
au o interacţiune asupra mediului,
şi putem monitoriza cum afectează
această interacţiune sistemele şi serviciile
care fac posibilă viața pe pământ.
Făcând asta,
am învățat lucruri fascinante.
Și am demolat o serie de mituri.
Să începem cu un cuvânt care e folosit mult.
E folosit mult în marketing
și în conversaţiile noastre
când vorbim despre sustenabilitate,
iar acel cuvânt este biodegradabilitate.
Biodegradabilitatea e o proprietate fizică,
nu o definiţie a beneficiilor ecologice.
Dați-mi voie să vă explic.
Când ceva natural,
ceva făcut din fibre de celuloză,
ca o bucată de pâine, sau orice alt rest alimentar,
sau chiar și o bucată de hârtie,
când un produs natural ajunge
în natură, se degradează firesc.
Moleculele mici de carbon pe care le-a avut
cât s-a dezvoltat, se eliberează natural
înapoi în atmosferă ca dioxid de carbon,
dar asta e o situație clară.
Cele mai multe lucruri naturale
de fapt nu ajung înapoi în natură.
În majoritate, reziduurile pe care le producem, ajung la depozitul de deșeuri.
Depozitul de deşeuri e un alt mediu.
Acolo, aceleași molecule de carbon
se degradează diferit,
pentru că mediul este anaerob.
Nu are oxigen. E condensat și încins.
Aceleași molecule devin metan,
iar metanul e un gaz cu efect de seră
de 25 de ori mai dăunător decât dioxidul de carbon.
Deci salata verde sau alte produse
pe care le-am aruncat și care sunt
produse biodegradabile,
dacă ajung în depozitele de deşeuri,
contribuie la schimbările climatice.
Acum există instalații
care pot capta metanul
și pot genera energie,
înlocuind nevoia de energie cu combustibili fosili,
dar trebuie să abordăm asta în mod inteligent.
Trebuie să identificăm cum putem valorifica
aceste lucruri care se întâmplă deja
şi cum să creăm sisteme şi servicii
care atenuează aceste probleme.
Pentru că acum oamenii se răzgândesc și spun:
„Să interzicem pungile de plastic. Le dăm de hârtie
pentru că e mai bine pentru mediu.”
Dar dacă aruncați hârtia la gunoi,
iar depozitul de deșeuri local
e ca oricare alt depozit,
atunci avem o dublă negație.
De profesie, sunt designer de produs.
Am studiat și științe sociale.
Sunt pur și simplu fascinată
de produsele de larg consum şi cum aceste produse,
față de care am devenit imuni,
pe care le folosim zilnic,
au un impact asupra mediului natural.
Sunt ca niște infractori în serie,
sunt sigură că toată lumea de aici
are un frigider.
America are capacitatea fenomenală
să continue să mărească frigiderele.
În ultimii ani, au mărit cu 28 litri
în medie, dimensiunea standard
a unui frigider.
Problema e că sunt atât de mari acum,
încât e mai uşor să cumpărăm mai multe alimente
pe care nu le putem mânca sau găsi.
Adică, am lucruri în fundul frigiderului
care sunt acolo de ani de zile, da?
Așa irosim mai multă mâncare.
Cum spuneam, risipirea alimentelor este o problemă.
De fapt, aici în SUA,
40% din alimente sunt risipite.
Jumătate din alimentele planetei sunt irosite
conform ultimelor statistici ONU. Până la jumătate din alimente.
E incredibil. 1,3 miliarde de tone de alimente pe an.
Iar eu dau vina pe frigider,
mai ales în culturile occidentale,
pentru că invită risipa.
Sunt multe sisteme complexe la mijloc.
Nu vreau să fac să pară așa simplist.
Dar frigiderul are un rol important.
Una dintre componentele lui
e sertarul pentru fructe și legume.
Cu toții îl aveți.
Știți, sertarul în care țineți salata?
Salatele, de obicei, se strică
în sertarul pentru legume, nu-i așa?
Da? Salată stricată?
În Marea Britanie asta e o problemă așa de mare
încât acum câțiva ani a existat un raport guvernamental
care susținea că al doilea cel mai mare vinovat
pentru risipa alimentară în țară e salata stricată.
A fost numit raportul salata stricată.
Deci este o problemă.
Bietele salate sunt risipite aiurea
din cauză că sertarul de legume din frigider
nu e făcut să păstreze produsele proaspete.
E nevoie de un mediu ermetic.
E nevoie de un mediu fără aer
ca să se prevină degradarea firească.
Sertarele pentru legume sunt doar sertare
cu un sigiliu ceva mai bun.
În fine, e clar că mă obsedează.
Să nu mă invitați vreodată, că o să încep să vă umblu prin frigider
și o să mă uit la tot felul de lucruri de genul ăsta.
În esență, este o mare problemă.
Când pierdem din sistem ceva precum salata,
nu numai că avem efectul pe care tocmai l-am explicat la sfârșitul vieții,
dar a trebuit să mai și cultivăm acea salată.
Impactul ciclului de viaţă al salatei este enorm.
A trebuit să pregătim pământul.
A trebuit să punem semințe, fosfor,
îngrăşăminte, nutrienți, apă, lumina soarelui.
Toate efectele încorporate în salată
se pierd din sistem,
ceea ce înseamnă un impact și mai mare asupra mediului
decât consumul energiei produse de frigider.
Deci trebuie să îmbunătățim asemenea produse
dacă vrem să rezolvăm probleme importante de mediu.
Am putea începe cu sertarul pentru legume şi mărimea lui.
Pentru cei prezenți care concep frigidere,
ar fi minunat.
Problema e, imaginați-vă cum ar fi
dacă am începe să regândim designul lucrurilor.
Consider frigiderul ca pe un simbol al modernității,
dar nu am mai schimbat designul
încă din anii '50.
Doar un pic, dar în esență au rămas cutii mari
și reci în care păstrăm alimentele.
Imaginați-vă dacă am începe
să identificăm aceste probleme şi să le folosim
ca bază pentru găsirea soluțiilor inovatoare și elegante
care să rezolve aceste probleme.
O schimbarea de sistem condusă de design,
designul să dicteze felul în care sistemul
poate deveni mai durabil.
40% risipă reprezintă o problemă majoră.
Imaginați-vă frigidere care să reducă procentul la jumătate.
Un alt exemplu care mă fascinează
este ceainicul electric,
despre care am aflat că
la voi în țară nu se prea folosesc.
Însă în Anglia e la mare modă.
97% din gospodăriile
din Anglia au un ceainic electric.
E foarte răspândit.
Dacă aș lucra cu o companie de design
sau cu un designer care proiectează așa ceva
şi ar vrea să-l creeze ecologic,
de obicei m-ar întreba două lucruri.
„Leyla, cum pot să-l fac eficient”?
Pentru că, evident, energia e o problemă pentru un asemenea produs.
Sau: „Cum să folosim materiale ecologice?
Cum fac materialele ecologice
în procesul de fabricaţie”?
M-ați întreba așa ceva?
Pare logic, nu-i așa? Da.
Aș spune: „Vă uitați la problema greşită”.
Problema e cum se folosește.
Felul în care oamenii folosesc produsul.
65% din britanici
recunosc că umplu prea mult ceainicul,
când, de fapt, au nevoie doar pentru o ceaşcă de ceai.
Restul de apă care se fierbe
necesită energie, și s-a calculat
că surplusul de consum dintr-o zi
rezultat din folosirea ceainicelor
e suficient pentru iluminarea tuturor străzilor
din Anglia timp de o noapte.
Dar asta e.
Asta numesc eu un eşec de tip produs-persoană.
Dar avem un eșec de tip produs-sistem, cât privește ceainicele,
sunt omniprezente, nici măcar nu le mai observăm.
Dar tipul ăsta le observă. Se numește Simon.
Simon lucrează pentru compania naţională de electricitate din Marea Britanie.
Are un rol foarte important, să monitorizeze
toată electricitatea din sistem
ca să se asigure că e suficientă
și ajunge în casele tuturor.
Și se mai uită și la televizor.
Se întâmplă
un fenomen unic în Anglia
când se termină emisiunile foarte vizionate la televizor.
În clipa când apare publicitatea,
Simon trebuie să se grăbească
să cumpere energie nucleară din Franţa,
pentru că toată lumea dă drumul la ceainic
în acelaşi timp.
(Râsete)
1.5 milioane de ceainice, e cu adevărat problematic.
Imaginați-vă dacă aţi crea ceainice,
și ați găsi o cale să rezolvați aceste eșecuri sistemice,
pentru că e o mare presiune
asupra sistemului,
doar pentru că produsul nu s-a gândit la problema
pe care o va avea când va ieși pe piață.
M-am uitat la câteva ceainice disponibile pe piaţă,
și am văzut că liniile care marchează cantitatea minimă,
deci acelea care vă arată
cât de mult trebuie să umpleți,
sunt între două şi cinci şi jumătate de căni cu apă
doar ca să faci o cană de ceai.
Aici e un exemplu de ceainic
care are două rezervoare.
Unul e compartimentul de fierbere, iar în celălalt se păstrează apa.
Utilizatorul trebuie să apese pe buton
ca să se fiarbă apa caldă,
ceea ce înseamnă, pentru că suntem cu toţi comozi,
ca umpleți doar cu cât aveți nevoie.
Asta numesc eu produse care schimbă comportamentul,
produse, sisteme sau servicii
care intervin şi rezolvă aceste probleme din start.
Asta este o arenă tehnologică,
evident că asemenea produse sunt la modă,
dar cred că dacă continuăm
să creăm, să cumpărăm, să folosim și să aruncăm
aceste produse în ritmul ăsta,
incredibil de mare acum,
sunt şapte miliarde de oameni
în întreaga lume.
Au fost 6 miliarde de abonamente de telefonie mobilă
anul trecut.
În fiecare an, 1,5 miliarde de telefoane mobile
se lansează pe piață,
iar unele companii declară rata de producţie
ca fiind mai mare decât rata natalităţii.
152 de milioane de telefoane au fost aruncate anul trecut în SUA,
doar 11% au fost reciclate.
Sunt din Australia. Avem o populație de 22 milioane - nu râdeți -,
și este estimat că 22 de milioane de telefoane
sunt în casele oamenilor.
Trebuie să găsim soluții pentru problema asta,
pentru că mobilele sunt foarte complicate.
Au atât de multe înăuntru.
Aur! Ştiaţi că, de fapt, acum e mai ieftin
să recilați aur dintr-o tonă de telefoane mobile vechi
decât dintr-o tonă de minereuri de aur?
Sunt multe componente foarte sofisticate şi valoroase
în interiorul acestor telefoane,
deci trebuie să găsim feluri ca să încurajăm demontarea,
pentru că altfel, asta se întâmplă.
Asta e o comunitate din Ghana,
unde sunt raportate deşeuri electronice
de către ONU
de până la 50 de milioane de tone traficate.
Așa obţin aurul
şi celelalte materiale valoroase.
Ard deșeuri electronice
în spații deschise.
Acestea sunt comunităţi, iar asta se întâmplă peste tot în lume.
Pentru că nu vedem ramificațiile
alegerilor pe care le facem ca designeri,
ca oameni de afaceri sau consumatori,
atunci asemenea lucruri se întâmplă,
și e vorba de vieţile oamenilor.
Trebuie să găsim soluții mai inteligente, mai sistematice
și inovatoare pentru aceste probleme,
dacă vrem să începem să trăim sustenabil.
Imaginați-vă, când v-ați cumpărat telefonul mobil,
pe cel nou, pentru că l-ați înlocuit pe cel vechi,
în medie, după 15-18 luni
își schimbă oamenii telefoanele, apropo —
că dacă vom continua la fel de dezavantajos
să înlocuim mobilele, atunci ar trebui
să ne uităm la cum să oprim acest cerc vicios.
Cei care produc telefoanele,
și care, sunt sigură, că sunt prezenți câțiva și aici,
ar putea să considere ceea ce noi numim sisteme cu buclă închisă,
sau sisteme produs-serviciu,
identificând dacă este o cerere de piață,
și dacă acea cerere va dura,
și, astfel, creând produsul ca să rezolve problema.
Proiectați cu scopul dezasamblării și al greutății reduse.
Am auzit asemenea strategii
fiind folosite pentru maşinile electrice Tesla.
Aceste abordări nu sunt dificile,
doar înţelegând sistemul
şi apoi căutând alternative viabile, determinate de
cererea de piață,
putem începe să modificăm radical
programul de dezvoltare durabilă,
pentru că, îmi pare rău să vă spun,
consumul e cea mai mare problemă.
Iar designul e una dintre cele mai bune soluții.
Aceste tipuri de produse sunt peste tot.
Găsind alternative la cum facem lucrurile,
putem să începem să inovăm,
și mă refer la inovații adevărate.
Sunt sigură că toți sunteți foarte inventivi.
Dar, în ceea ce priveşte sustenabilitatea
ca factor sau criteriu
pentru menținerea soluţiior bazate pe sisteme,
pentru că, după cum am arătat prin toate aceste produse simple,
contribuie la probleme majore.
Trebuie să ne uităm la întregul ciclu
al lucrurilor pe care le facem.
Dacă aţi avea doar hârtie sau plastic,
evident că e mai benefic dacă e refolosibil,
atunci, hârtia e alegerea mai rea,
pentru că ea cântărește
de 4 până la 10 ori mai mult decât plasticul,
iar când comparăm ciclul de viaţă,
un kilogram de plastic şi unul de hârtie,
atunci hârtia e mult mai bună,
dar o pungă de plastic sau de hârtie
cu care aducem produsele acasă, nu e făcută cu un kg de plastic sau de hârtie.
Ci cu o cantitate foarte mică de plastic
şi destul de multă hârtie.
Pentru că funcționalitatea determină impactul asupra mediului,
și am spus mai devreme, designerii îmi cer mereu materiale ecologice.
Eu zic că sunt doar câteva materiale care trebuie evitate complet.
În ce privește restul, depinde de modul de utilizare,
la urma urmei, tot ce creăm și producem în economie
sau cumpărăm, e creeat cu scopul funcționalității.
Vrem ceva, așa că îl cumpărăm.
Așadar, clarificând totul și oferind
soluții inteligente, elegante și rafinate
care iau în calcul întregul sistem,
întregul ciclu de viaţă al produsului, totul,
începând cu extracția și până la sfârşitul vieţii produsului,
putem începe să găsim soluţii cu adevărat inovatoare.
Vă mai spun un singur lucru foarte rapid,
ce mi-a spus recent un designer cu care lucrez.
L-am întrebat: „Cum de nu te ocupi de sustenabilitate? Știu că te pricepi la asta”.
Mi-a răspuns: „De curând i-am prezentat unui client un proiect de sustenabilitate,
iar el mi-a spus:
„Ştiu că mă va costa mai puţin,
știu că se va vinde mai mult,
dar noi nu suntem pionieri, pentru că pionierii sunt împușcați pe la spate”.
Cred că aici sunt o mulțime de pionieri,
și sper să fie și mai mulți, pentru că trebuie să rezolvăm aceste probleme.
Vă mulţumesc.
(Aplauze)