Újságíró vagyok
és bevándorló.
Ez a két körülmény meghatároz engem.
Mexikóban születtem, de életem több mint felét
riporterként az Egyesült Államokban töltöttem.
Abban az országban, melyet magát is bevándorlók hoztak létre.
Riporterként
és külföldiként
megtanultam, hogy a semlegesség, a hallgatás és a félelem
nem a legjobb választások –
sem az újságírásban, sem az életben.
A semlegességre gyakran hivatkozunk
mi, újságírók,
hogy felmentsük magunkat a felelősség alól.
Mi is ez a felelősség?
Az, hogy megkérdőjelezzük azokat,
és megmérkőzzünk azokkal,
akiké a hatalom.
Erről szól az újságírás.
Ez az újságírás szépsége:
kérdezni és tetemre hívni a hatalommal bírókat.
Természetesen kötelesek vagyunk úgy bemutatni a valóságot, ahogy létezik,
nem pedig úgy, ahogy mi szeretnénk, hogy létezzen.
E tekintetben egyetértek az objektivitás elvével:
ha egy ház kék, azt mondom, hogy kék.
Ha milliók állástalanok, azt mondom, hogy milliók állástalanok.
De a semlegesség nem feltétlenül vezet el az igazsághoz.
Még ha teljesen aprólékos is vagyok,
és az adott hírnek mindkét nézőpontját bemutatom –
a demokratát és a republikánust,
a liberálist és a konzervatívat,
a kormányzatit és az ellenzékit –,
végtére is nem garantálhatom,
egyikünk se garantálhatja, hogy tudni fogjuk,
mi igaz és mi nem az.
Az élet sokkal bonyolultabb,
és úgy hiszem, az újságírásnak tükröznie kell ezt a komplexitást.
Arra célzok, hogy nem akarok csak egy diktafon lenni.
Nem azért lettem újságíró, hogy diktafon legyek.
Tudom mit mondanak: senki sem használ manapság diktafont.
(Nevetés)
Ebben az esetben nem akarom elővenni a mobilomat,
és megnyomni rajta a felvétel-gombot,
aztán magam elé tartani, mintha koncerten lennék,
mint egy rajongó a koncerten.
Ez nem igazi újságírás.
Ellentétben azzal, amit sok ember gondol,
az újságírók minden pillanatban értékítéletet hoznak.
etikai és morális ítéleteket.
És mindig olyan döntéseket hozunk, melyek rendkívül személyesek
és rettenetesen szubjektívek.
Például:
Mi van, ha egy diktatúráról kell tudósítaniuk,
amilyen Chilében Augusto Pinochet rezsimje
vagy Kubában Fidel Castróé?
Csak arról fognak beszámolni, amit a tábornok vagy a parancsok akar,
vagy konfrontálódnak is velük?
Mi van, ha rájönnek, hogy a hazájukban
vagy a szomszédos országban
diákok tűnnek el,
és titkos sírok tűnnek fel,
vagy dollármilliók tűnnek el a költségvetésből
és volt elnökök varázsütésre multimilliomosokká válnak?
Akkor csak a hivatalos verziót mutatják be?
Vagy mi van akkor,
ha tudósítaniuk kell
a legfontosabb szuperhatalom elnökválasztásáról
és az egyik jelölt rasszista, szexista,
és idegengyűlölő kijelentéseket tesz?
Velem megtörtént.
És el akarom önöknek mondani, hogy mit tettem,
de előtte hadd mondjam el, honnét jöttem,
hogy önök is megértsék a reakciómat.
Mexikóvárosban nőttem fel, öt fivér közül legidősebbként,
és a családunk egyszerűen képtelen volt a tandíjainkat fizetni.
Úgyhogy reggel tanultam, délután dolgoztam.
Történetesen
megkaptam azt a munkát, amire mindig is vágytam:
TV-riporter lettem.
Nagy lehetőség volt.
De ahogy a harmadik sztorimon dolgoztam, végtére is odajutottam,
hogy kritizálom az elnököt,
és kérdőre vonom a mexikói demokrácia hiányáról.
1929 és 2000 között Mexikóban minden választást manipuláltak;
a hivatalban lévő elnök kézivezérelten választotta ki utódját.
Ez nem valódi demokrácia.
Számomra zseniális ötletnek tűnt leleplezni az elnököt,
de a főnököm számára...
(Nevetés)
Az ő számára nem volt annyira nagyszerű ötlet.
Los Pinos, az elnöki hivatal akkor közvetlenül cenzúrázta a médiát.
A főnököm, aki amellett, hogy felelős volt a műsorért, amelynek dolgoztam,
egy focicsapatért is felelt.
Mindig is gyanítottam, hogy jobban érdekelték a gólok,
mint a hírek világa.
Cenzúrázta a riportomat.
Azt kérte, változtassak rajta. Nemet mondtam,
ő pedig egy másik újságírót állított a sztorira,
hogy írja le azt, amit nekem kellett volna mondani.
Nem akartam cenzúrázott újságíró lenni.
Nem tudom, miből merítettem erőt,
de beadtam a felmondásomat.
24 évesen – csupán 24 évesen –,
meghoztam életem legnehezebb és legbizonytalanabb döntését.
Nemcsak a tv-től jöttem el,
de úgy döntöttem, elhagyom a hazámat is.
Eladtam az elnyűtt kis, piros Volkswagenemet,
lett egy kis pénzem,
és elköszöntem a családomtól,
a barátaimtól,
a környékemtől,
a törzshelyektől – a tacosaimtól –,
(Nevetés)
aztán vettem egy csak oda repjegyet
Kaliforniába, Los Angelesbe.
És így váltam a világon élő
250 millió bevándorló egyikévé.
Kérdezzék meg akármelyik bevándorlót,
hogy milyen volt az első napjuk az új országban:
mindenre emlékezni fognak,
mintha egy film volna háttérzenével.
Mikor Los Angelesbe érkeztem. a Nap épp nyugovóra tért,
és minden, amit birtokoltam –
egy gitár, egy bőrönd és néhány irat –
elfért a két kezemben.
A szabadság korábban sosem tapasztalt érzése
lengett körül.
Azzal a kevéssel gazdálkodtam, amim volt.
Megkaptam a tanulmányi vízumomat: tanulhattam.
Kenyeren és salátám éltem, hisz csak erre futotta.
Végül 1984-ben
megkaptam első TV-riporteri állásomat az Egyesült Államokban.
És amit legelőször megfigyeltem, az az volt,
hogy a kollégáim irgalmatlanul kritizálták Ronald Reagan elnököt.
És nem történt semmi; senki sem cenzúrázta őket.
Azt gondoltam:
szeretem ezt az országot.
(Nevetés)
(Taps)
És ez már több mint 30 éve így van:
teljesen szabadon tudósítok,
és bevándorló mivoltom ellenére egyenlően bánnak velem.
Aztán hirtelen azon kaptam magam,
hogy az USA elnökválasztásáról kellett riportot készítenem.
2015. június 16-án
egy jelölt, aki történetesen az Egyesült Államok elnöke is lett,
azt mondta, hogy a mexikói bevándorlók
bűnözők,
drogkereskedők és nemi erőszaktevők.
Persze tudtam,
hogy hazudik.
Egész egyszerűen onnét tudtam, hogy nem igaz, amit mond,
mert én is mexikói bevándorló vagyok.
És mi nem vagyunk olyanok.
Tehát megtettem, amit bármelyik riporter megtett volna:
írtam neki egy levelet,
interjút kérve,
és elküldtem a New York-i toronyházába.
Másnap aztán
munka közben
hirtelen több száz hívást és SMS-t kaptam.
Egyik durvább volt, mint a másik.
Nem tudtam, mi folyik, míg egy barátom be nem lépett az irodámba,
és mondta, hogy "A telefonszámodat kitették a netre."
És tényleg ez történt.
Itt a levél, amit hozzáfűztek,
amikor kiadták a számomat.
Nehogy leírják, jó? Azóta már rég megváltoztattam.
(Nevetés)
De két dolgot megtanultam.
Az egyik, hogy soha, de soha
ne adjuk ki a számunkat Donald Trumpnak.
(Nevetés)
(Taps)
A második pedig, hogy ennél a pontnál
fel kellett hagynom a semlegesnek maradással.
Ettől kezdve az újságírói küldetésem megváltozott.
Konfrontálódni szeretnék a jelölttel,
és megmutatni, hogy hamisan beszél,
hogy amit mondott az USA bevándorlóiról, az nem volt igaz.
Hadd mondjak néhány adatot.
Az Egyesült Államokban élő nem nyilvántartott személyek 97%-a
jó ember.
Kevesebb mint 3%-uk követett el súlyos bűncselekményt,
azaz bűnt, ahogy angolul mondják.
Összehasonlításképp, az amerikai állampolgárok 6%-nak volt súlyos bűntette.
Ebből következően, a nem nyilvántartott bevándorlók sokkal jobban viselkednek,
mint az amerikai állampolgárok.
Erre alapozva kieszeltem egy tervet.
Nyolc héttel azután, hogy nyilvánosságra hozták a telefonszámomat,
engedélyt kaptam egy sajtókonferenciára
a felmérésekben lendületbe jövő jelölthöz.
Úgy döntöttem, hogy élőben szembesítem.
De...
a dolgok nem úgy alakultak, ahogy terveztem. Nézzék csak:
[Donald Trump sajtókonferenciája, Dubuque, Iowa]
(Video) Jorge Ramos: Mr Trump, szeretnék a bevándorlásról kérdezni.
Donald Trump: Ki a következő? Igen.
JR: A bevándorlási tervezete üres ígéret csupán.
DT: Elnézést, nem szólítottam. Üljön le! Üljön le!
JR: Riporter vagyok, bevándorló és amerikai állampolgár,
jogom van kérdezni.
DT: Nem, nincs. JR: Jogom van kérdezni...
DT: Menjen vissza a Univision-höz!
JR: A kérdésem: nem deportálhat 11 millió embert.
Nem emelhet 1900 mérföldes falat.
Nem tagadhatja meg az állampolgárságot itt született gyerekektől.
DT: Üljön le! JR: És azon ötleteivel...
DT: Nem szólítottam.
JR: Riporter vagyok és nekem... Ne érjen hozzám, uram.
Őr 1: Ne okozzon feszültséget. Ön bomlasztja a rendet.
JR: Jogom van feltenni egy kérdést. Őr 1: Igen, ha sorra kerül, uram.
Őr 2: Van média belépője?
JR: Jogom van...
Őr 2: Hol? Hadd lássam. JR: Itt van.
Férfi: Aki kijön, kint marad.
Őr 2: Meg kell várnia, míg sorra kerül.
Férfi: Nagyon durva volt. Ehhez semmi köze.
JR: Ehhez semmi köze... Férfi: Húzzon az országomból!
Férfi: Semmi köze hozzá.
JR: Én is amerikai állampolgár vagyok. F: Hát, ja. Univision. Semmi köze hozzá.
JR: Semmi köze hozzá. Ez az Egyesült Államokról szól.
(Taps)
Amikor csak megnézem ezt a videót,
először arra gondolok, hogy a félelem
fertőző.
Ha megfigyelik, a jelölt "Menjen vissza a Univision-höz!" mondata a kód;
amit ő mond, az annyit tesz: "Kifelé!".
A stábjának egy tagja, mintha csak Trump engedélyt adott volna,
azt mondta, hogy "Húzzon az országomból!",
nem tudván, hogy én is amerikai állampolgár vagyok.
Miután számtalanszor megnéztem ezt a videót,
Azt gondolom, hogy a semlegességből való kitörés végett –
hogy valóban kitörjünk –
le kell győzni a félelmünket,
és megtanulni, hogyan mondhatjuk:
"Nem, nem fogok csendben maradni.
Nem fogok leülni.
Nem fogok kimenni."
Az a szó, hogy "nem" –
(Taps)
a "nem" a létező legerősebb szó bármely nyelven,
és mindig egy életünkben bekövetkező fontos változás előzménye.
És azt hiszem, hatalmas méltóságra vall
és óriási tiszteletet érdemel,
hogy tudjunk hátralépni
és visszavágni, majd azt mondani:
"Nem".
Elie Wiesel – Nobel-békedíjas Holokauszt-túlélő,
és akit sajnos nemrégiben elvesztettünk –,
mondott egy nagy bölcsességet:
"Állást kell foglalnunk.
A semlegesség csak a bűnöst segíti,
de az áldozatot soha."
És teljesen igaza van.
Mi, újságírók kötelesek vagyunk állást foglalni bizonyos körülmények között:
rasszizmus,
diszkrimináció,
korrupció,
nyilvános hazugság,
diktatúrák és emberi jogok sértése esetén
el kell állnunk a semlegességtől és közömbösségtől.
A spanyolban van egy fantasztikus szó arra,
hogy az újságíróknak állást kell foglalniuk.
Ez a szó a "contrapoder [intézményellenes]".
Alapvetően mi, újságírók, a hatalmon lévőkkel
ellentétes oldalon kell állnunk.
De ha Önök lefekszenek a politikusokkal,
ha elmennek a kormányzó fiának keresztelőjére vagy esküvőjére,
vagy az elnök haverjai szeretnének lenni,
akkor hogy is kritizálhatják őket?
Amikor meg kell interjúvolnom egy erős és befolyásos személyt,
két dolgot tartok a fejemben:
ha nem teszek fel nehéz és kényelmetlen kérdést,
más nem fog helyettem;
a másik, hogy sosem fogom viszont látni az illetőt.
Úgyhogy nem érdekel, hogy jó benyomást keltsek,
vagy kapcsolatokat szőjjek.
Végül, ha választanom kell, hogy az elnök barátja
vagy ellensége legyek,
mindig az ellenséget választom.
Összegezve:
Tudom, hogy ez most egy nehéz időszak mind bevándorlóként, mind újságíróként,
de most jobban mint bármikor:
olyan újságírókra van szükségünk, akik felkészültek,
hogy bármilyen adott helyzetben
készek legyenek elvonatkoztatni a semlegességtől.
Személy szerint úgy érzem, hogy egész életemben
erre a pillanatra készültem.
24 évesen, amikor cenzúráztak,
megtanultam, hogy a semlegesség, félelem és hallgatás gyakran cinkossá tesz
a bűnben, erőszakban
és igazságtalanságban.
És a hatalommal bűnrészesnek lenni
sohasem a helyes újságírás.
Most, 59 évesen
csak azt remélem, hogy maradt egy pici
abból a bátorságból és lelki tisztaságból, ami megvolt 24 évesen,
és ezáltal soha
nem maradok csendben.
Nagyon szépen köszönöm.
(Taps)
Köszönöm.