אני עיתונאי.
ואני מהגר.
ושני הדברים האלה מגדירים אותי.
נולדתי במקסיקו,
אבל העברתי יותר ממחצית מחיי
כעיתונאי בארצות הברית,
מדינה שהוקמה על ידי מהגרים.
ובתור כתב,
ובתור זר,
למדתי שהניטרליות,
השתיקה
והפחד אינן הבחירות הטובות ביותר,
לא בשביל העיתונות ולא בשביל החיים.
הניטרליות
היא פעמים רבות תירוץ שבו אנו העיתונאים משתמשים
כדי לברוח מהאחריות האמיתית שלנו.
ומהי אותה אחריות?
לשאול שאלות
ולקרוא תיגר
על בעלי השררה.
זו מטרת העיתונות.
זהו הפלא הגדול של העיתונות:
לשאול ולאתגר את בעלי השררה.
כמובן שיש לנו את החובה לדווח על המציאות כמו שהיא,
לא כמו שהיינו רוצים שתהיה.
במובן זה, אני מסכים עם עיקרון האובייקטיביות;
אם בית הוא בצבע כחול, אני אומר שהוא כחול.
אם יש מיליון מובטלים, אני אומר שיש מיליון.
אבל הניטרליות
לא בהכרח תוביל אותי אל האמת.
גם אם אהיה קפדן ביותר,
ואציג לכם את שני הצדדים של אותה ידיעה,
הדמוקרטי והרפובליקני,
הליברלי והשמרני,
הממשלה והאופוזיציה,
בסופו של דבר, זה לא מבטיח לי,
ולא מבטיח לנו שנדע מה נכון ומה לא נכון.
החיים הרבה יותר מורכבים,
ואני מאמין שעל העיתונות לשקף את המורכבות הזאת.
תנו לי לומר לכם משהו: אני מסרב
להיות מכשיר הקלטה.
לא הפכתי לעיתונאי כדי להיות מכשיר הקלטה.
טוב, אני יודע מה תגידו: אף אחד לא משתמש היום במכשירי הקלטה.
(צחוק)
אז, אני מסרב לשלוף את הטלפון הנייד,
וללחוץ על כפתור ההקלטה
ולהניח אותו לפניי כאילו הייתי בהופעה,
כמו מעריץ שרוף בהופעה.
זו איננה עיתונות אמיתית.
בניגוד למה שרבים חושבים,
אנו העיתונאים כל הזמן מבצעים שיפוט ערכי --
על פי ערכי האתיקה והמוסר.
ואנו מקבלים החלטות
אישיות מאוד
וסובייקטיביות באופן יוצא דופן.
לדוגמה:
מה קורה אם שולחים אתכם לדווח על דיקטטורה
כמו זו של אוגוסטו פינושה בצ'ילה
או של פידל קסטרו בקובה?
האם תדווחו רק על מה שרוצה הגנרל והמפקד,
או שתתעמתו איתם?
מה קורה אם תגלו שבמדינה שלכם
או במדינה השכנה
נעלמים סטודנטים
ומופיעים קברי אחים סודיים,
או שמיליונים נעלמים מהתקציב
ולפתע מתגלים באורח פלא
נשיאים-לשעבר שהפכו למיליונרים?
האם תדווחו רק על הגירסה הרשמית?
או, מה אם
אתם מדווחים
על בחירות לנשיאות במעצמה הגדולה ביותר,
ואחד המועמדים משמיע הערות גזעניות,
סקסיסטיות,
וקסנופוביות?
זה קרה לי.
ואני רוצה לספר לכם מה אני עשיתי,
אבל לפני כן, תנו לי להסביר מהיכן אני מגיע
כדי שתבינו את התגובה שלי.
גדלתי במקסיקו סיטי. אני הבכור מבין חמישה אחים.
והאמת היא שבבית לא היה מספיק כסף
כדי לשלם את שכר הלימוד באוניברסיטה,
ולכן למדתי בבקרים ועבדתי בערבים.
ואחרי הרבה זמן,
התקבלתי לעבודה שתמיד רציתי:
כתב בטלוויזיה.
זו היתה הזדמנות גדולה.
אבל בכתבה השלישית שלי, עלה בדעתי
להעביר ביקורת על הנשיא
ולשאול על העדר הדמוקרטיה במקסיקו --
מ-1929 ועד שנת 2000 במקסיקו היתה שחיתות חמורה.
הנשיא המכהן היה בוחר בעצמו
את היורש שלו.
וזו לא היתה דמוקרטיה אמיתית.
אני חשבתי שזה רעיון טוב להוקיע אותו,
אבל הבוס שלי --
(צחוק)
הבוס שלי לא חשב שזה רעיון כל כך טוב.
באותה תקופה היתה צנזורה ישירה מטעם בית הנשיא בלוס פינוס
על כלי התקשורת,
והבוס שלי, שבנוסף לתכנית שבה אני עבדתי
עמד גם בראש קבוצת כדורגל,
ואני תמיד חשדתי שגולים עניינו אותו יותר מחדשות,
צינזר את הדיווח שלי.
הוא ביקש שאשנה אותו, אני אמרתי לא,
והוא נתן לעיתונאי אחר לכתוב
את מה שאני לכאורה הייתי צריך לומר.
אני לא רציתי להיות עיתונאי תחת צנזורה.
אני לא יודע מאיפה היה לי הכוח,
כתבתי מכתב התפטרות,
וכך, בגיל 24 -- בסך הכל 24 --
קיבלתי את ההחלטה הקשה והחשובה ביותר של חיי.
לא רק שוויתרתי על הטלוויזיה,
גם החלטתי לעזוב את המדינה שלי.
מכרתי את החיפושית שלי,
פולקסוואגן אדומה מקרטעת,
השגתי קצת דולרים,
ונפרדתי ממשפחתי, מחבריי,
מן הרחובות שלי,
מהפינות שלי -- מהטאקו שלי --
(צחוק)
וקניתי כרטיס לכיוון אחד
ללוס אנג'לס, קליפורניה.
שם הפכתי
לאחד מ-250 מיליון המהגרים
החיים ברחבי העולם.
שאלו כל מהגר
על היום הראשון בארצו החדשה,
ותראו עד כמה הוא זוכר כל פרט,
כאילו היה זה סרט עם מוזיקה ברקע.
במקרה שלי, הגעתי ללוס אנג'לס, השמש בדיוק שקעה,
וכל הרכוש שהיה לי --
גיטרה, מזוודה וכמה מסמכים --
את כל זה יכולתי לסחוב
בשתי ידיי.
את התחושה הזו של חופש מוחלט
לא הרגשתי מאז.
שרדתי עם המעט שהיה לי.
השגתי ויזת סטודנט,
למדתי,
אכלתי הרבה חסה ולחם, כי לא היה יותר מזה.
ובסופו של דבר ב-1984,
התקבלתי לעבודה הראשונה שלי בתור כתב טלוויזיה
בארצות הברית.
והדבר הראשון שבו הבחנתי הוא שעמיתיי בארצות הברית
העבירו ביקורת, ביקורת קשה מאוד, על הנשיא המכהן רונלד רייגן,
ולא קרה שום דבר;
איש לא צינזר אותם.
ואני חשבתי:
אני אוהב את המדינה הזאת.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
וכך הייתי
במשך יותר מ-30 שנה --
מדווח בחופש מוחלט,
והרגשתי שמתייחסים אליי כשווה על אף שהייתי מהגר,
עד שפתאום נשלחתי לסקר
את הבחירות הנשיאותיות האחרונות בארצות הברית.
ב-16 ביוני 2015,
מועמד שבסופו של דבר יהפוך
לנשיא ארצות הברית
אמר שהמהגרים המקסיקנים
הם פושעים,
סוחרי סמים
ואנסים.
ואני ידעתי
שהוא משקר.
אני ידעתי שהוא טועה מסיבה פשוטה:
אני מהגר מקסיקני,
ואנחנו לא כאלה.
כך שעשיתי את מה שכל עיתונאי היה עושה:
כתבתי לו מכתב, בכתב יד,
שבו ביקשתי ממנו ריאיון
ושלחתי את המכתב למגדל שלו בניו-יורק.
ביום שלאחר מכן,
הייתי במשרד, ופתאום התחלתי לקבל
מאות שיחות והודעות טקסט לטלפון הנייד שלי,
חלקן פוגעניות יותר מאחרות.
לא הבנתי מה קורה
עד שחבר נכנס אליי למשרד
ואמר לי: "מספר הטלפון הנייד שלך פורסם באינטרנט."
וזה באמת מה שקרה.
הנה המכתב שהפיצו,
שבו כתבו את המספר שלי.
אל תרשמו אותו, טוב? אל תטרחו, כי כבר החלפתי אותו.
(צחוק)
אבל למדתי שני דברים.
הראשון הוא שלעולם, לעולם, לעולם
אסור לכם לתת את מספר הנייד שלכם
לדונלד טראמפ.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
והלקח השני הוא שהייתי חייב להפסיק להיות ניטרלי
באותו רגע.
מאז השתנתה השליחות שלי בתור עיתונאי.
הלכתי להתעמת עם המועמד,
ולהוכיח לו שהוא טועה,
שהוא טועה במה שהוא אומר על המהגרים
בארצות הברית.
הנה נתון בשבילכם:
97 אחוזים מהאנשים שחיים ללא מסמכים
בארצות הברית
הם אנשים טובים.
פחות משלושה אחוזים ביצעו פשע חמור,
כמו שאומרים באנגלית, felony.
ולשם השוואה,
שישה אחוזים מהאמריקנים ביצעו פשע חמור.
המסקנה היא
שהמהגרים הלא חוקיים מתנהגים טוב יותר
מהאמריקנים.
עם המידע הזה, גיבשתי תוכנית.
שמונה שבועות אחרי שפורסם מספר הטלפון שלי,
השגתי אישור להשתתף במסיבת עיתונאים
של המועמד שהתחזק בכל הסקרים
והחלטתי להתעמת איתו
באופן אישי.
אבל...
הדברים לא התנהלו לגמרי כמו שתכננתי. צפו:
[מסיבת עיתונאים של דונלד טראמפ - דביוק, איווה]
(וידאו) חורחה ראמוס: מר טראמפ, שאלה על הגירה.
דונלד טראמפ: מי הבא בתור? כן, בבקשה.
ח.ר.: תוכנית ההגירה שלך מלאה בהבטחות שווא.
ד.ט.: שב. לא קראו בשמך. ח.ר.: אני עיתונאי --
בתור מהגר ואזרח של ארצות הברית, יש לי הזכות לשאול שאלה.
ד.ט.: לא, לא קראו לך. ח.ר.: יש לי זכות לשאול --
ד.ט.: חזור ליוניוויז'ן.
ח.ר.: זו השאלה שלי:
אתה לא יכול לגרש 11 מיליון בני אדם.
אתה לא יכול לבנות חומה של 3000 ק"מ.
אתה לא יכול לשלול אזרחות מילדים במדינה הזאת.
ד.ט.: שב, בבקשה. ח.ר.: עם הרעיונות האלה --
ד.ט.: לא קראו לך.
ח.ר.: אני עיתנואי ויש לי -- אל תיגע בי, אדוני.
שומר 1: בבקשה, אל תפריע. אתה מפריע.
ח.ר.: יש לי זכות לשאול שאלה. ש.1: כן, באופן מסודר בתורך, אדוני.
שומר 2: יש לך תעודת עיתונאי?
ח.ר.: יש לי הזכות --
ש.2: איפה? תראה לי אותה. ח.ר.: הנה היא.
גבר: צא, תישאר בחוץ.
ש.2: אתה צריך לחכות לתורך.
אתה חצוף מאוד. זה לא נוגע אליך.
ח.ר.: זה לא נוגע ל-- גבר: צא מהמדינה שלי!
גבר: זה לא נוגע אליך.
ח.ר.: גם אני אזרח אמריקני.
גבר: טוב, שיהיה. לא, יוניוויז'ן. זה לא נוגע אליך.
ח.ר.: זה לא נוגע אליך. זה נוגע לארצות הברית.
(מחיאות כפיים)
כשאני צופה בסרטון, הדבר הראשון שאני תמיד חושב
זה שהשנאה
היא מדבקת.
אם תסתכלו ברגע אחרי שהמועמד אומר לי, תחזור ליוניוויז'ן -- (ערוץ בספרדית)
אלה מילות קוד;
מה שהוא בעצם אומר לי, זה "צא מכאן" --
אחד מהתומכים שלו,
כאילו נתנו לו רשות, אמר לי,
"צא מהמדינה שלי,"
בלי לדעת שגם אני אזרח של ארצות הברית.
אחרי שצפיתי בסרטון הזה הרבה פעמים,
אני גם חושב שכדי לשבור את הניטרליות --
וזה שבירה של ממש --
צריך לאבד את הפחד,
ואז ללמוד לומר, "לא. אני לא אשתוק.
אני לא אשב.
ואני לא אלך."
ה"לא" --
(מחיאות כפיים)
"לא" היא המילה החזקה ביותר שקיימת
בכל שפה,
והיא מקדימה כל שינוי חשוב בחיינו.
ואני חושב שיש כבוד עצום
ושאפשר לזכות בהרבה כבוד
מהיכולת להתנתק,
ולהתנגד ולומר
"לא."
אלי ויזל, ניצול השואה,
זוכה פרס נובל לשלום,
שאותו למרבה הצער איבדנו
לא מזמן,
אמר דברים חכמים מאוד, הוא אמר:
"עלינו לבחור צד.
הניטרליות עוזרת רק למדכא,
אף פעם לא לקורבן."
והוא צדק לגמרי.
לנו העיתונאים יש מחויבות לבחור צד בנסיבות מסוימות.
במקרים של גזענות,
אפליה,
שחיתות,
שקרים פומביים,
דיקטטורות וזכויות אדם,
עלינו לזנוח את הניטרליות ואת האדישות.
בספרדית, יש מילה מדויקת מאוד
שמתארת איפה אנחנו העיתונאים צריכים לעצור.
המילה היא: contrapoder (נגד-כוח)
למעשה, עיתונאים צריכים להיות בצד הנגדי
לזה שבו נמצאים בעלי השררה.
אבל אם אתם נמצאים במיטה עם פוליטיקאי,
אם אתם הולכים לטקס ההטבלה או לחתונה של בנו של המושל
או אם אתם רוצים להיות חברים של הנשיא,
איך תעבירו עליהם ביקורת?
כשאני נשלח לראיין אנשים בעלי כוח והשפעה,
אני תמיד חושב על שני דברים:
שאם אני לא אשאל את השאלה הקשה והלא נוחה,
אף אחד אחר לא ישאל אותה.
ושאני לעולם
לא אפגוש שוב את האדם הזה.
אז אני לא מנסה לעשות רושם טוב
או ליצור קשרים.
בסופו של דבר, אם אני צריך לבחור בין להיות חבר או אויב של הנשיא,
תמיד עדיף להיות האויב.
לסיום:
אני יודע שאלה זמנים קשים מאוד להיות מהגר או עיתונאי,
אבל היום יותר מתמיד,
אנו צריכים עיתונאים שיהיו מוכנים
בשלב מסוים,
להניח בצד את הניטרליות.
באופן אישי, אני מרגיש שכל חיי התכוננתי לרגע הזה.
כשצינזרו אותי בגיל 24,
למדתי שהניטרליות, הפחד והשתיקה
פעמים רבות הופכים אותי לשותף
לפשעים, להפרות,
ולעוולות.
ולהיות שותף של בעלי השררה
זו אף פעם אינה עיתונות טובה.
היום, בגיל 59,
אני רק מקווה שיש לי קצת
מהאומץ והצלילות המחשבתית שהיו לי בגיל 24
ושאף פעם
לא אשתוק.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)
תודה.
(מחיאות כפיים)