Навчання у коледжі -
це двадцятирічна інвестиція.
Коли ви народжуєтеся бідним,
то не плануєте так далеко.
Натомість, ви думаєте, де сьогодні поїсти
і як ваша сім'я має сплатити за оренду.
Окрім того, для моїх батьків та батьків моїх друзів
було абсолютно нормальним працювати таксистом чи прибиральницею.
Так було аж до підліткового віку,
коли я усвідомив, що не хочу цього робити.
До того часу пройшло вже дві третіх мого навчання
і було надто пізно щось змінити.
Коли ростеш у бідності, хочеш бути багатим.
І я теж хотів.
Я друга дитина з семи,
і мене виховувала лише мама на одну соцдопомогу
у районі Квінз, Нью-Йорк.
Через нестачу коштів
ми з братами і сестрами
ходили до однієї із найпроблемніших державних шкіл Нью-Йорка.
У сьомому класі в мене було 60 пропусків.
Тому що мені не подобалося ходити на уроки.
Мою школу закінчували лише 55 відсотків учнів,
і що гірше,
лише 20 відсотків з тих, що таки випускалися,
були готовими до коледжу.
Коли я все-таки вступив до коледжу,
я розказав своєму другові Бренону,
як наші вчителі казали: "Підніміть руки ті,
хто збирається вступати в коледж."
Я був приголомшений, коли Бренон відповів:
"Каріме, мене ніколи цього не питали."
Зазвичай питали: "В який коледж ти йдеш?"
Навіть те, як це питання сформульоване,
передбачало, що він не міг не піти до коледжу.
Зараз мені ставлять інше питання:
"Як у тебе це вийшло?"
Роками я казав, що мені поталанило,
але це не лише везіння.
Коли я з моїм старшим братом випустилися зі старшої школи
одночасно,
і пізніше він покинув навчання у коледжі,
я хотів зрозуміти, чому він це зробив,
і я продовжив навчатися.
І лише потрапивши до Корнелльського університету як дослідник,
я почав вивчати справжній вплив на навчання
того, що мене виховувала мати-одиначка на одну соцдопомогу
і того, в які школи я ходив.
Саме тоді я почав розуміти свого брата.
Я також дізнався, що наші найкращі реформатори у сфері освіти,
такі як Арні Данкан, колишній міністр освіти,
чи Венді Копп, засновник організації "Teach For America",
ніколи не були у школах бідних районів, таких, як моя.
Так багато наших реформ у сфері освіти за основу беруть співчуття,
коли люди кажуть:
"Давайте допоможемо цим бідним діткам
або цим бідним афро- та південноамериканським діткам"
замість емпатичного підходу,
при якому хтось на зразок мене, хто виріс у такому середовищі, скаже:
"Я знаю, з якими проблемами ви стикаєтесь,
і я хочу допомогти вам подолати їх."
Сьогодні, коли мене питають, як мені вдалося це зробити,
я кажу, що найбільше завдячую тому,
що не соромився просити допомоги.
У звичайному середньому класі багатого району,
якщо у дитини проблеми,
є велика ймовірність, що батьки чи вчитель допоможуть,
навіть, якщо вона про це не попросить.
Проте, якщо ця ж дитина росте у бідності
і не просить про допомогу,
скоріш за все, на неї ніхто не зверне уваги.
Практично немає соціальних механізмів захисту.
Тож сім років тому
я почав реформувати нашу державну систему освіти,
опираючись на власний досвід та бачення.
І я почав з літньої школи.
Дослідження показує, що дві третіх рівня відставання в успішності,
тобто відмінності в освіті
між багатими та бідними дітьми,
або чорними чи білими дітьми
можуть напряму залежати від недоліків літнього навчання.
У бідних районах діти забувають
те, що вони вчили цілий шкільний рік
за три літніх місяці.
Вони повертаються до школи восени,
і вчителі витрачають ще два місяці
на повторення матеріалу.
Це п'ять місяців.
Навчальний рік у США триває лише 10 місяців.
Якщо діти втрачають п'ять місяців кожного року,
це вже половина навчання.
Половина.
Якщо б діти були в школі улітку, то не забули б вивченого,
але літня школа неправильно організована.
Для дітей це ніби покарання,
а для вчителів - як робота нянею.
Але як ми можемо очікувати від директорів проведення успішних літніх програм,
якщо навчальний рік закінчується вкінці червня,
а літня школа розпочинається вже через тиждень?
Тому немає часу, щоб знайти потрібних людей,
організувати логістику,
і створити цікавий для дітей та вчителів розклад.
А якщо створити літню програму,
яка дасть можливість педагогам бути наставниками
і виховати майбутніх вчителів?
Що, коли випускники коледжів стануть прикладом
і допоможуть дітям
втілити в життя свою мрію про подальше навчання?
Що, коли відмінники стануть
менторами, щоб допомагати молодшим,
і надихнуть їх більше часу приділяти навчанню?
Що, коли ми у всіх дітях бачитимемо студентів,
питатимемо, у який коледж вони збираються вступати,
зробимо літню школу, у яку вони захочуть ходити,
щоб учні не забували усього за літо
і щоб ми могли зменшити різницю в успішності?
Цього літа моя команда допомогла 4 000 дітям із малозабезпечених сімей,
ми підготували більше 300 молодих вчителів
і створили більше 1000 сезонних робочих місць
у деяких найбідніших районах Нью-Йорка.
(Оплески)
І наші діти роблять успіхи.
Два роки незалежних атестацій
доводять, що наші учні не забувають матеріалу за літо
і випереджають програму з математики на місяць
і на два місяці з читання.
Тож, замість того, щоб осінню відставати на три місяці,
вони випереджають програму з математики на чотири місяці
і на п'ять з читання.
(Оплески)
Якщо б десять років тому мені сказали,
що я закінчу заклад Ліги Плюща як один із кращих студентів класу,
і матиму змогу вплинути на систему освіти,
просто змінивши два місяці з дванадцяти,
я б сказав:
"О ні! Це неможливо".
А ще більше вражає те,
що коли ми змогли подолати 5-місячне відставання у навчанні,
просто перепланувавши два місяці,
уявіть, чого ми зможемо досягти,
змінивши весь навчальний рік.
Дякую.
(Оплески)