Att ta en högskoleexamen
kräver en investering på 20 år.
När du växer upp fattig
är du inte van vid att tänka så långt framåt.
Istället funderar du på var du får din nästa måltid
och hur din familj ska betala hyran för månaden.
Dessutom tycktes mina föräldrar och mina vänners föräldrar
klara sig bra genom att köra taxi och arbeta som vaktmästare.
Det var först som tonåring
som jag insåg att jag inte ville arbeta med sånt.
Då hade jag redan två tredjedelar av min utbildning bakom mig
och det var nästan för sent att ändra på saker.
När du växer upp fattig vill du bli rik.
Det ville jag också.
Jag är det näst äldsta barnet av sju,
min mamma försörjde oss ensam med hjälp av bidrag
i Queens, New York.
Eftersom vi kom från en låginkomstfamilj
gick jag och mina syskon i New York Citys
sämsta kommunala skolor.
Jag hade över 60 frånvarotillfällen när jag gick i sjunde klass
eftersom jag inte ville gå till skolan.
Bara 55% av gymnasieeleverna i min skola utexaminerades
och ännu värre:
Endast 20 % av dem som utexaminerades
var behöriga för högskolan.
När jag äntligen kom in på en högskola
sade jag till min vän Brennan
att våra lärare alltid bad oss räcka upp handen
om vi tänkte fortsätta på högskola.
Jag blev överraskad när Brennan sade
"Karim, ingen har någonsin frågat mig det där."
De frågade alltid: Vilken högskola tänker du studera vid?"
Bara hur frågan ställdes
gjorde det otänkbart för honom att inte fortsätta studera.
Nu för tiden får jag en annan fråga.
"Hur klarade du dig?"
Under många år svarade jag att jag hade haft tur,
men det var inte helt sant.
När min äldre bror och jag gick ut gymnasiet
samtidigt,
och han hoppade av en 2-årig utbildning,
ville jag förstå varför han hoppade av
och jag fortsatte.
Det var när jag kom till Cornell som Presidential Research-forskare
som jag började förstå konsekvenserna det har på ens utbildning
av att ha en ensamförsörjande mamma på statligt bidrag
och av att gå i de skolor jag gick i.
Det var då jag började förstå min brors utbildningsbana.
Jag lärde mig också att våra mest prisade utbildningsförnyare,
Arne Duncan, USA:s f.d. utbildningsminister,
och Wendy Kopp, grundaren av Teach For America,
aldrig hade gått i en kommunal grundskola.
En stor del av vår utbildningsreform drivs av sympatiska motiv
där tanken är:
"Låt oss hjälpa dessa fattiga barn i stan,
eller dessa färgade eller latinobarn."
Istället för att ha empatiska motiv
där folk som jag som vuxit upp i samma miljö kunde säga:
"Jag förstår motgångarna du kämpar med
och jag vill hjälpa dig."
När någon idag frågar mig om hur jag klarade mig
svarar jag att jag framförallt inte var rädd att be om hjälp.
I ett typiskt medelklass- eller välställt hem,
där ett barn har det svårt,
är det sannolikt att en förälder eller en lärare hjälper det,
även om hen inte ber om hjälp.
Men, om barnet växer upp i ett fattigt hem
och inte ber om hjälp,
är det sannolikt att ingen hjälper barnet.
Det finns praktiskt taget inga sociala stödnätverk till hands.
Så för sju år sedan
började jag förnya vårt kommunala skolsystem
utifrån mitt personliga perspektiv.
Jag började med sommarskolan.
Forskning visar att två tredjedelar av prestationsklyftan,
det vill säga skillnaden i skolfärdigheter
mellan rika och fattiga barn,
eller färgade och vita barn,
direkt kunde tillskrivas mindre inlärning under sommaren.
I låginkomstområden glömmer barnen nästan tre månader
av vad de lärt sig under skolåret
under sommaren.
De går till skolan på hösten
och deras lärare använder två extra månader
för att repetera materialet.
Det är fem månader sammanlagt.
Skolåret i USA består bara av 10 månader.
Om barnen förlorar fem månader av inlärning varje år,
är det halva deras utbildning.
Halva.
Om barnen deltar i sommarskola kan de inte glömma materialet,
men den vanliga sommarskolan är dåligt uppbyggd.
Barnen ser den som ett straff
och lärarna känner sig som barnvakter.
Hur kan vi förvänta oss att rektorer förverkligar en effektiv sommarskola
när skolåret slutar sista veckan i juni
och sommarskolan börjar endast en vecka senare?
Tiden räcker inte till att hitta de rätta lärarna,
planera logistiken,
och bygga upp en bra läroplan som inspirerar både barn och lärare.
Men tänk om vi skapade en sommarskola
som gjorde det möjligt för lärare att som mentorer
utveckla kommande pedagoger?
Tänk om det var möjligt för högt utbildade förebilder
att som lärare
hjälpa barn förverkliga sina högskoleambitioner?
Tänk om det var möjligt för ambitiösa barn
att arbeta som mentorer för yngre skolkamrater
och inspirera dem att satsa på sin utbildning?
Tänk om vi som forskare uppmuntrade alla barn
och frågade dem vilka högskolor de vill studera vid,
skapade en sommarskola som de vill gå i
för att helt eliminera inlärningsbortfallet
och fylla två tredjedelar av prestationsklyftan?
Före sommaren kommer mitt team att ha hjälpt över 4 000 låginkomstbarn,
utbildat över 300 lärarstudenter
och skapat mer än 1 000 säsongsarbeten
i några av New York Citys mest missgynnade områden.
(Applåder)
Och det går bra för våra barn.
Två år av oberoende utvärderingar visar
att våra barn eliminerar sommarens inlärningsbortfall
och gör en månads framsteg i matte
och två månader i läsning.
Istället för att gå tillbaka till skolan tre månader på efterkälke
är de istället fyra månader före i matte
och fem månader i läsning.
(Applåder)
Om ni för 10 år sedan hade sagt till mig
att jag utexamineras bland de bästa i klassen vid ett Ivy League-universitet
och att jag har möjlighet att påverka vårt kommunala skolsystem
bara genom att ändra på två månader av kalenderåret,
skulle jag ha sagt
"Knappast. Aldrig i livet."
Det som är ännu bättre
är att om vi kan motarbeta fem månader av förlorad tid
bara genom att omstrukturera två månader,
föreställ er vad vi kan förverkliga
genom att omarbeta resten av skolåret.
Tack.
(Applåder)