Стицање универзитетског образовања
је улагање које траје двадесет година.
Када одрастате у сиромаштву,
нисте навикнути да размишљате толико унапред.
Уместо тога, размишљате где ћете набавити следећи оброк
и како ће ваша породица платити кирију тог месеца.
Уосталом, чинило се да су се моји родитељи и родитељи мојих другова
сасвим лепо сналазили возећи таксије и радећи као домари.
Тек као тинејџер
схватио сам да нисам желео то да радим.
До тог времена сам завршио две трећине свог образовања
и скоро је било сувише касно да преокренем ствари.
Када одрастате у сиромаштву, желите да будете богати.
Нисам био ништа другачији.
Друго сам дете од седморо деце,
а одгојила ме је самохрана мајка на социјалној помоћи
у Квинсу, у Њујорку.
Пошто смо одрасли у сиромашној породици, моја браћа, сестре и ја смо похађали
неке од најпроблематичнијих државних школа у граду Њујорку.
Имао сам преко 60 изостанака у седмом разреду
јер ми се није ишло на часове.
У мојој средњој школи 55 посто ђака је матурирало,
а, што је још горе,
само 20 посто деце која су матурирала је било спремно на факултет.
Када сам заправо успео да стигнем до факултета,
рекао сам свом другу, Бренану,
како би нас наши наставници увек питали да подигнемо руку
ако планирамо да идемо на факултет.
Био сам изненађен када је Бренан рекао:
„Кариме, мени никада раније нису поставили то питање.“
Увек су питали: „На који факултет ћеш ићи?“
Сам начин на који је то питање постављено
чинило је неприхватљивим да он не иде на факултет.
Данас ми постављају другачије питање.
„Како си успео?“
Годинама сам говорио да сам имао среће,
али није само срећа у питању.
Када смо мој старији брат и ја завршили средњу школу
у исто време,
а он је касније напустио своје двогодишње студије,
желео сам да разумем зашто их је напустио
док сам ја наставио да студирам.
Тек када сам стигао до универзитета Корнел као председников истраживач-стипендиста
почео сам да схватам које су праве последице по образовање
одрастања уз самохрану мајку на социјалној помоћи
и похађања школа које сам ја похађао.
Тада сам почео да у потпуности схватам путању свог старијег брата.
Такође сам сазнао да наши најбољи реформатори образовања,
људи попут Арнеа Данкана, бившег министа образовања у америчкој влади,
или Венди Коп, оснивача организације „Предавати за Америку“,
никада нису похађали државне школе у сиромашним крајевима као ја.
Толико реформи нашег образовања је подстакнуто саосећајним приступом,
када људи кажу:
„Хајде да помогнемо овој сиромашној деци из сиромашних крајева
или овој сиромашној црној или латино деци“
уместо емпатичним приступом,
када би неко попут мене, ко је одрастао у овом окружењу, могао рећи:
„Знам са којим се невољама суочавате и желим да вам помогнем да их пребродите.“
Када ме данас питају како сам успео,
кажем да је један од највећих разлога то што се нисам стидео да тражим помоћ.
У типичном домаћинству из средње или више класе,
ако дете има потешкоће,
постоји велика вероватноћа да ће му родитељ или наставник помоћи,
чак и ако дете не затражи помоћ.
Међутим, ако то исто дете одраста у сиромаштву и не тражи помоћ,
постоји велика вероватноћа да му нико неће помоћи.
Буквално не постоје системи подршке у друштву.
Пре седам година
почео сам реформу нашег државног образовног система
користећи своје лично искуство.
А почео сам са летњом школом.
Истраживање нам говори да се две трећине разлике у успеху,
што је разлика у успеху у образовању
између богате деце и сиромашне деце
или црне деце и беле деце,
може директо приписати губитку у учењу током лета.
У сиромашним крајевима деца током лета забораве
скоро три месеца градива које су савладали током школске године.
На јесен се врате у школу
и њихови наставници проведу још два месеца да поново предају старо градиво.
То је пет месеци.
Школска година у САД-у траје само десет месеци.
Ако деца изгубе пет месеци учења сваке године,
то је половина њиховог образовања.
Половина.
Да су деца у школи преко лета, не би могла да назадују,
али традиционална летња школа је лоше осмишљена.
Деци личи на казну,
а наставницима на чување деце.
Међутим, како можемо очекивати
да ће директори спровести ефикасан летњи програм
ако се школска година зaвршава последње недеље јуна,
а летња школа онда почиње за само недељу дана?
Једноставно нема довољно времена да се пронађу прави људи,
одради логистика
и осмисли привлачан план и програм који ће заинтересовати децу и наставнике.
Али, шта би било ако бисмо створили летњи програм
који оспособљава наставнике да буду инструктори учења
како би створили будуће наставно особље?
Шта ако бисмо оспособили универзитетски образоване узоре
да буду асистенти
како би помогли деци да остваре своје снове о факултету?
Шта ако бисмо оспособили добре ученике
да буду ментори млађим ученицима
како би их инспирисали да уложе у своје образовање?
Шта ако бисмо оспособили сву децу да буду стипендисти,
питали их на који факултет желе да иду,
осмислили летњу школу коју желе да похађају
како бисмо у потпуности отклонили губитак у учењу током лета
и уклонили две трећине разлике у успеху?
До овог лета мој тим ће помоћи
преко 4 000 деце из породица са ниским примањима,
обучити преко 300 будућих наставника
и створити више од хиљаду привремених радних места
у неким од најсиромашнијим крајевима Њујорка.
(Аплауз)
Наша деца су успешна.
Две године независних испитивања
нам говоре да наша деца уклањају губитак у учењу преко лета
и остварују напредак од месец дана у математици
и два месеца у читању.
Уместо да се на јесен врате у школу са три месеца заостатка,
сада се враћају са напретком од четири месеца у математици
и пет месеци у читању.
(Аплауз)
Да сте ми пре десет година рекли да ћу дипломирати
међу најбољих десет посто студената у генерацији на факултету из Ајви лиге
и да ћу имати могућност да мало променим наш државни образовни систем
само тиме што ћу се позабавити периодом од два месеца у календарској години,
рекао бих:
„Јок. Нема шансе.“
Оно што је још узбудљивије
је да, ако можемо спречити губитак пет месеци
само поновним осмишљавањем два месеца,
замислите могућности које можемо отворити
ако се позабавимо остатком календарске године.
Хвала.
(Аплауз)