O diplomă de facultate
este o investiţie de 20 de ani.
Dacă te naşti sărac,
nu ești obișnuit să te gândești la viitorul îndepărtat.
Te gândeşti de unde va veni următoarea masă
şi cum o să plătească ai tăi chiria în acea lună.
În plus, părinţii mei şi ai prietenilor mei
erau bucuroşi ca taximetrişti şi paznici.
Numai când am devenit adolescent,
mi-am dat seama că nu vreau aşa ceva.
Atunci, eram aproape gata cu şcoala
şi era prea târziu să schimb lucrurile.
Când te naşti sărac, vrei să fii bogat.
Nu am fost o excepție.
Sunt al doilea copil dintre cei şapte,
iar mama ne-a crescut singură din ajutorul de stat
în Queens, New York.
Din cauza venitului mic, eu, frații și surorile mele
am fost la unele dintre cele mai sărace școli publice din New York.
Am avut peste 60 de absenţe în clasa a şaptea
pentru că nu voiam să mă duc la şcoală.
Liceul meu avea o promovabilitate de 55%
şi mai grav,
numai 20% din absolvenţi
erau pregătiți pentru facultate.
Când am ajuns la facultate,
i-am spus prietenului meu, Brennan,
cum profesorii ne rugau să ne ridicăm mâinile
dacă voiam să mergem la facultate.
Am fost surprins când Brennan a spus: „Karim, nimeni nu m-a întrebat aşa ceva."
Am fost întrebat doar: „La ce facultate mergi?”
Felul în care a fost pusă întrebarea
a făcut inacceptabilă ideea de a nu se duce la facultate.
Acum sunt întrebat altceva: „Cum ai reuşit?"
Mulţi ani am spus că sunt norocos,
dar nu e doar atât.
Când eu şi fratele meu am terminat liceul
în acelaşi an,
mai târziu, el a renunţat la o facultate de doi ani.
Am vrut să înţeleg de ce el a renunţat
şi de ce eu am continuat.
Ajuns la Universitatea Cornell ca cercetător cu bursă prezidențială,
am realizat care au fost consecinţele asupra educaţiei,
fiind crescut de o mamă singură din bani publici
şi studiind la anumite şcoli.
Atunci, drumul ales de fratele meu avea sens.
Am învăţat că cei mai admirați reformatori educaționali
precum Arne Duncan, fostul secretar al educaţiei în S.U.A.
sau Wendy Kopp, fondatoarea „Teach for America",
nu au studiat la şcoli publice așa cum am făcut eu.
O mare parte din reforma educaţională are la bază o abordare compătimitoare,
în care oamenii spun:
„Hai să-i ajutăm pe copiii din cartierele sărace,
sau copiii de culoare sau copiii latino".
în locul unei abordări empatice,
unde cineva care a crescut în același mediu ar spune:
„Știu cu ce te confrunți
şi vreau să te ajut să depășești situația."
Când sunt întrebat cum am reuşit,
spun că motivul principal
a fost curajul de a cere ajutor.
În cazul unei familii de clasă mijlocie sau bogate,
dacă un copil întâmpină dificultăți,
sunt şanse ca un părinte sau profesor să ofere ajutor
chiar şi nesolicitat.
Totuşi, dacă un copil s-a născut sărac
şi nu cere ajutor,
de cele mai multe ori nu este ajutat.
Practic, nu există protecţie socială.
Aşa că acum șapte ani
am început să schimb sistemul educaţional
prin prisma perspectivei mele personale.
Şi am început cu şcoala de vară.
Studiile spun că două treimi din decalajele de performanță,
adică diferențele de reușită școlară
dintre copiii bogaţi şi cei săraci
sau dintre copiii de culoare sau cei albi
s-ar putea datora pierderii de cunoștințe din vară.
În cartierele sărace, copiii uită aproape trei luni
din ce au învăţat un an întreg
în timpul verii.
Se întorc la şcoală în toamnă,
profesorii reiau materia pentru două luni
şi predau lucruri ştiute deja.
Asta înseamnă cinci luni.
Anul școalar durează zece luni în S.U.A.
Copiii pierd cinci luni în fiecare an.
În total jumătate din educaţie.
Jumătate.
Dacă ar urma o şcoală de vară, nu ar regresa,
dar școlile de vară tradiționale nu sunt concepute cum trebuie.
Copiii văd asta ca pe o pedeapsă,
iar profesorii se consideră bone.
Cum poate avea loc un program de vară eficient
când şcoala se termină în ultima săptămână din iunie,
iar şcoala de vară începe exact peste o săptămână?
Nu există timp suficient pentru a găsi oamenii potriviţi,
pentru a aranja totul
şi pentru a crea un program interesant pentru copii și profesori.
Ce s-ar întâmpla dacă am crea un program de vară
care să-i transforme pe profesori în mentori
care să dezvolte abilitățile viitorilor dascăli?
Ce-ar fi dacă am ajuta modele de urmat, cu studii superioare,
să devină asistenţi preparatori
pentru a ajuta copiii să-și realizeze aspirațiile academice?
Ce-ar fi dacă am ajuta nişte copii cu rezultate bune
să devină mentori și să-și ajute prietenii mai mici,
să-i inspire ca să investească în educaţie?
Ce-ar fi dacă am transforma copiii în intelectuali,
dacă i-am întreba unde vor să meargă la facultate,
dacă am crea o şcoală de vară la care vor să meargă
pentru a elimina complet pierderile de cunoștințe din vară
şi a elimina decalajul de performanță?
La sfârşitul verii, echipa mea a ajutat peste 4.000 de copii săraci,
a antrenat peste 300 de viitori profesori
şi a creat mai mult de 1000 de joburi de sezon
pentru cele mai dezavantajate cartiere din New York.
(Aplauze)
Copiii noştri reuşesc.
Doi ani de evaluări independente
ne spun că cei mici elimină pierderile de cunoștințe din vară
şi sunt înainte cu o lună la matematică
şi două luni la citit.
Aşa că în loc să piardă trei luni de şcoală,
ei sunt cu patru luni în avans la matematică
şi cinci luni la citit.
(Aplauze)
Dacă acum zece ani mi-aţi fi spus
că aş absolvi în topul 10% din clasă în cadrul unei instituții Ivy League
şi că aş avea oportunitatea de a schimba sistemul educaţional
doar reinventând două luni din calendar,
aş fi spus: „Nu. Nu e posibil."
Ce e şi mai incredibil
este că putem preveni irosirea a cinci luni de zile
prin reinventarea celor două luni din vară.
Gândiţi-vă ce putem face
dacă ne confruntăm şi cu celelalte luni.
Vă mulţumesc.
( Aplauze)