Egyetemi diplomát szerezni
20 éves befektetés.
Aki szegényként nő fel,
nem szokott a távoli jövőn töprengeni.
Helyette azon gondolkodik, honnan szerzi meg a következő betevőt
és hogyan fogja kifizetni a család a havi bérleti díjat.
Ezenkívül normálisnak tűnt, hogy a szüleim és a barátaim szülei
taxit vezetnek, vagy épp gondnokként dolgoznak.
Csak tinédzser koromban jöttem rá,
hogy én nem ezekkel szeretnék foglalkozni.
Addigra már túl voltam tanulmányaim kétharmadán,
és majdnem túl késő volt visszafordulni.
Aki szegénységben nő fel, gazdag akar lenni.
Ebben én sem voltam más.
Második gyerek vagyok a családban a hét közül,
anyám egyedül nevelt állami segélyből
Queens-ben, New Yorkban.
Az alacsony jövedelem miatt
testvéreimmel New York legproblémásabb
állami iskoláiba jártunk.
Több mint 60 hiányzásom volt mikor hetedik osztályos voltam,
mert nem volt kedvem bejárni.
A középiskolámban 55 százalékos volt az érettségizők aránya,
és ami még rosszabb,
az érettségizők csupán 20 százalékának
volt esélye továbbtanulni.
Amikor végül bejutottam a főiskolára,
elmondtam Brennan barátomnak,
hogy tanáraink kérték, emelje fel a kezét az,
aki szeretne továbbtanulni.
Megdöbbentett, amit Brennan mondott:
"Karim, tőlem ezt soha nem kérdezték meg.
mindig azt kérdezték: "MELYIK főiskolára mész?"
Már csak a kérdés megfogalmazása is
elfogadhatatlanná tette számára, hogy ne tanuljon tovább.
Manapság más kérdéseket kapok.
"Hogyan sikerült kiszakadnod?"
Évekig azt mondtam, szerencsés voltam.
De ez nem csak szerencse.
Amikor a bátyám és én érettségiztünk,
ugyanabban az évben
és ő később otthagyta a két éves képzést,
meg akartam érteni, hogy miért,
és én miért maradtam.
Csak amikor bejutottam a Cornellre mint elnöki ösztöndíjas,
akkor kezdtem megérteni mit számított tanulmányaimban,
hogy egyedülálló anya nevelt állami segélyből,
és abba az iskolába jártam, ahova.
Ekkor kezdett értelmet nyerni bátyám életpályája.
Azt is megtanultam, hogy legnagyszerűbb oktatási reformereink,
mint Arne Duncan, korábbi oktatáspolitikai államtitkár,
vagy Wendy Kopp, a Teach for America alapítója,
soha nem jártak olyan gettó-iskolába, mint én.
Oktatási reformjaink nagy részét amolyan szánakozó megközelítés vezérli,
mikor azt mondják,
"Segítsünk ezeknek a szegény, nyomornegyedben élő gyerekeknek,
szegény fekete, latin gyerekeknek,"
az empatikus megközelítés helyett,
ahol olyasvalaki, mint én, aki ebben a környezetben nőtt fel, mondhatná:
"Ismerem a viszontagságaitokat,
és segíteni akarok ezek leküzdésében."
Ma, amikor arról kérdeznek, hogyan sikerült kiszakadnom,
elmondom, hogy az egyik legfőbb ok az,
hogy nem szégyelltem segítséget kérni.
Egy tipikus középosztálybeli vagy módos háztartásban,
ha egy gyerek küszködik,
jó esély van rá, hogy a szülő vagy a tanár a segítségére siet
akkor is, ha nem kéri.
Ám ha ugyanaz a gyerek szegénységben nő fel,
és nem kér segítséget,
jó eséllyel senki nem fog neki segíteni.
Gyakorlatilag nincs elérhető szociális háló.
Így hét évvel ezelőtt
elkezdtem megújítani közoktatási rendszerünket
a saját tapasztalatomat alapul véve.
A nyári iskolával kezdtem.
A kutatások szerint
az eredményességben mutatkozó különbségek kétharmada
a gazdag és szegény gyerekek között,
vagy feketék és fehérek között,
közvetlenül a nyári tudásvesztésnek tulajdonítható.
A szegényebb városrészekben a gyerekek három hónapnyit is
felejtenek az iskolaévben tanultakból
a nyári szünet alatt.
Ősszel visszatérnek az iskolába,
és tanáraik két hónapot töltenek
a régi anyagok ismétlésével.
Ez öt hónap.
Az iskolaév az Egyesült Államokban csupán 10 hónap.
Ha a gyerekek 5 hónap tanulást vesztenek minden évben,
az az oktatásuk fele.
A fele.
Ha a gyerekek nyáron is tanulnának, nem fejlődhetnének vissza,
de a hagyományos nyári iskolák rosszul tervezettek.
A gyerekek büntetésként élik meg,
a tanárok gyerekfelügyeletnek.
De hogyan várhatnánk az igazgatóktól eredményes nyári iskolák szervezését,
amikor az iskolaév június utolsó hetében ér véget,
a nyári iskola pedig egy héttel utána kezdődik?
Nincs elég idő, hogy megtalálják a megfelelő embereket,
megoldják a logisztikát,
megtervezzenek egy vonzó tantervet, amit gyerek és tanár is izgalmasnak talál.
Mi lenne, ha létrehoznánk egy nyári programot,
amiben arra felkészített tanárok leendő pedagógusok
képzését segítenék?
Mi lenne, ha olyan főiskolások lennének
a tanárok mellett segítőként, akikre a gyerekek felnéznek,
hogy felébresszék bennük a továbbtanulás vágyát?
Mi lenne, ha a jól teljesítő gyerekek
ifjabb társaikat mentorálnák
és tanulásra ösztönöznék őket?
Mi lenne, ha minden gyermekre úgy tekintenénk, mint leendő ösztöndíjasra,
és megkérdeznénk, melyik főiskolára készül;
olyan nyári iskolát terveznénk, ahova szívesen járnának,
hogy megszüntessük a nyári tudásvesztést és
bezárjuk a kétharmados eredményességi rést?
Mára a csapatom már 4000 hátrányos helyzetű gyerekkel foglalkozott,
300 leendő tanárt képezett,
és több mint 1000 szezonális munkahelyet teremtett
New York leghátrányosabb helyzetű területein.
(taps)
S a gyerekeink sikeresek.
2 évnyi független értékelés azt mutatja,
hogy a gyerekeknél megszűnt a nyári tudásvesztés,
sőt egy hónapot nyertek a matematika,
kettőt az olvasás terén.
Tehát ősszel ahelyett, hogy három hónappal le lennének maradva,
matekból már két hónappal előrébb járnak,
olvasásból pedig öttel.
(taps)
10 évvel ezelőtt, ha azt mondták volna,
hogy a felső 10%-ban végzek egy nagy presztízsű oktatási intézményben,
és lehetőségem van előrébb vinni a közoktatási rendszert
csupán két hónapot fordítva erre évenként,
azt mondtam volna,
"Áh, nem létezik."
Ami még izgalmasabb az az,
hogy ha meg tudunk előzni öt havi időveszteséget
mindössze két hónap újratervezésével,
képzeljük csak el, mennyi lehetőség nyílik meg előttünk
az év többi hónapjának kiaknázásával.
Köszönöm.
(taps)