השכלה אקדמית
היא השקעה של 20 שנה.
כשאתם גדלים עניים,
אתם לא מורגלים לחשוב כל כך רחוק קדימה.
במקום, אתם חושבים איפה תשיגו את הארוחה הבאה
ואיך המשפחה שלכם תשלם את השכירות החודש.
חוץ מזה, נראה שהורי והורי חברי
מסתדרים טוב כנהגי מוניות וכשרתים.
רק כשהייתי נער
הבנתי שלא רציתי לעשות את הדברים האלה.
עד אז, עברתי כבר שני שליש מלימודי,
וזה היה כמעט מאוחר מדי לשינוי.
כשאתם גדלים עניים, אתם רוצים להיות עשירים.
אני לא הייתי שונה.
אני השני משבעה אחים,
וגידלה אותי אם חד הורית בסיוע ממשלתי
בקווינס, ניו יורק.
בגלל שגדלתי על הכנסה נמוכה,
אחי ואני הלכנו לכמה מבתי הספר הציבוריים
הכי כושלים בניו יורק.
היו לי מעל 60 היעדרויות בכיתה ז',
כי לא התחשק לי ללכת לכיתה.
לתיכון שלי היה אחוז בוגרים של 55 אחוז,
ואפילו גרוע מזה,
רק 20 אחוז של הבוגרים
היו מוכנים למכללה.
כשהגעתי לבסוף למכללה,
אמרתי לחברי ברנן
איך המורים שלנו תמיד היו מבקשים מאיתנו להרים את היד
אם נלך למכללה.
ונרתעתי כשברנן אמר,
"כארים, מעולם לא נשאלתי את השאלה הזו."
זה תמיד היה, "לאיזו מכללה תלך?"
הדרך בה השאלה מנוסחת
הפכה את זה לבלתי מקובל עבורו לא ללכת למכללה.
היום אני נשאל שאלה אחרת.
"איך הצלחת לעשות את זה?"
במשך שנים אמרתי שהייתי בר מזל,
אבל זה לא רק מזל.
כשאחי הגדול ואני סיימנו את התיכון
באותו זמן,
והוא מאוחר יותר נשר ממכללה של שנתיים,
רציתי להבין למה הוא נשר
ואני המשכתי ללמוד.
רק כשהגעתי לקורנל על מלגת מחקר נשיאותית
התחלתי ללמוד על התוצאות החינוכיות האמיתיות
של לגדול עם אם חד הורית עם סיוע ממשלתי
וללכת לבית הספר אליו הלכתי.
אז המסלול של אחי הגדול נראה לי מאוד הגיוני.
למדתי גם שהרפורמטורים החינוכיים הכי גדולים שלנו,
אנשים כמו ארנה דאנקן, שר החינוך לשעבר של ארצות הברית,
או וונדי קופ, מייסדת 'ללמד עבור אמריקה',
מעולם לא הלכו לבית ספר בשכונה כמו שלי.
חלק גדול מרפורמות החינוך שלנו מונעות על ידי גישה מבינה,
בה אנשים אומרים,
"בואו נלך לעזור לילדים העניים האלה בשכונות,
"או לילדים העניים השחורים והלטיניים האלה,"
במקום גישה מזדהה,
בה מישהו כמוני, שגדל בסביבות האלו, יכול להגיד,
"אני מכיר את המצוקות שעומדות בפניכם
"ואני רוצה לעזור לכם להתגבר עליהן."
היום כשאני נשאל איך עשיתי את זה,
אני מספר שאחת הסיבות העיקריות
היא שלא התביישתי לבקש עזרה.
במעמד ביניים טיפוסי או בבית עשיר,
אם ילד מתקשה,
יש סיכוי טוב שהורה או מורה יבואו להצלתו,
אפילו אם הם לא יבקשו עזרה.
עם זאת, אם אותו ילד גדל עני
ולא מבקש עזרה,
יש סיכוי טוב שאף אחד לא יעזור לו.
פשוט אין רשתות ביטחון חברתיות.
אז לפני שבע שנים,
התחלתי לעשות רפורמה במערכת החינוך הציבורי שלנו
שמעוצבת לפי הפרספקטיבה האישית שלי.
והתחלתי עם בית ספר בקיץ.
מחקרים מראים לנו ששני שליש מפער ההישגים שלנו,
שזה ההבדל בהישגים החינוכיים
בין ילדים עשירים לילדים עניים,
או ילדים שחורים וילדים לבנים,
ניתנים לקישור ישיר לאובדן לימודי בקיץ.
בשכונות עם הכנסה נמוכה, ילדים שוכחים כמעט שלושה חודשים
ממה שהם למדו במהלך שנת הלימודים
במשך הקיץ.
הם חוזרים לבית הספר בסתיו,
והמורים שלהם מבלים חודשיים נוספים
כדי ללמד אותם שוב חומר ישן.
זה חמישה חודשים.
שנת בית הספר בארצות הברית היא רק 10 חודשים.
אם הילדים מאבדים חמישה חודשים של למידה כל שנה,
זה חצי מהחינוך שלהם.
חצי.
אם ילדים היו בבית הספר במהלך הקיץ, אז הם לא היו נסוגים,
אבל בתי ספר מסורתיים שפועלים בקיץ, מתוכננים בצורה עלובה.
לילדים זה נראה כמו עונש,
ולמורים זה נראה כמו שמרטפות.
אבל איך אפשר לצפות ממנהלים לבצע תוכנית קיץ אפקטיבית
כששנת הלימודים מסתיימת בשבוע האחרון של יוני
ואז בית הספר של הקיץ מתחיל מיד אחרי שבוע?
פשוט אין מספיק זמן למצוא את האנשים הנכונים,
לארגן את הלוגיסטיקה,
ולתכנן תוכנית לימוד מעניינת שמרגשת ילדים ומורים.
אבל מה אם ניצור תוכנית במשך הקיץ
שמחזקת מורים כמאמני למידה,
כדי לפתח מחנכים מעוררי השראה?
מה אם נחזק מודלים לחיקוי בוגרי מכללות
כעמיתי הוראה
כדי לעזור לילדים להגשים את שאיפות המכללה שלהם?
מה אם נחזק ילדים בעלי הישגים
כמנטורים כדי לעזור לעמיתיהם הצעירים
ולתת להם השראה להשקיע בחינוך שלהם?
מה אם נחזק את כל הילדים כמשכילים,
נשאל אותם לאיזו מכללה הם הולכים,
נתכנן בית ספר קיץ שהם רוצים ללכת אליו
כדי לחסל לגמרי את אובדן הלמידה בקיץ
ולסגור את פער ההישגים של שני השלישים?
עד הקיץ הזה, הצוות שלי ישרת מעל 4,000 ילדים עם הכנסה נמוכה,
יאמן מעל 3000 מורים עם שאיפות
וייצר מעל 1,000 עבודות עונתיות
ברחבי השכונות הכי מתקשות של ניו יורק.
(מחיאות כפיים)
והילדים שלנו מצליחים.
שנתיים של הערכות עצמאיות
מראות לנו שהילדים שלנו נמנעים מאובדן הלימודים בקיץ
ויוצרים צמיחה של חודש במתמטיקה
וחודשיים בקריאה.
אז במקום לחזור לבית הספר בסתיו בחוסר של שלושה חודשים,
הם חוזרים עכשיו עם יתרון של ארבעה חודשים במתמטיקה
וחמישה חודשים בקריאה.
(מחיאות כפיים)
לפני עשר שנים, אם הייתם אומרים לי
שאני אסיים בעשירון העליון של הכיתה שלי במוסד בליגת הקיסוס,
ותהיה לי ההזדמנות להשפיע על מערכת החינוך הציבורי שלנו
בהתמודדות עם רק חודשיים בשנה,
הייתי אומר,
"לא, אין סיכוי."
מה שאפילו יותר מרגש
זה שאם אנחנו יכולים למנוע חמישה חודשים של זמן אבוד
על ידי תכנון מחדש של רק חודשיים,
דמיינו את האפשרויות שאנחנו יכולים לפתוח
על ידי התמודדות עם שאר חודשי השנה.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)