Завършването на колеж или университет
е 20-годишна инвестиция.
Когато растеш беден,
не си свикнал да мислиш толкова далеч в бъдещето.
Вместо това мислиш как ще осигуриш насъщния
и как семейството ти ще си плати месечния наем.
При това родителите ми и родителите на приятелите ми
се справяха съвсем добре като шофьори на таксита и чистачи.
Едва когато станах тийнейджър
осъзнах, че не искам да работя тези професии.
По това време бях преминал две трети от образованието си,
и беше едва ли не твърде късно да обърна нещата.
Когато растеш беден, ти искаш да си богат.
Аз бях съвсем същият.
Втори по възраст съм от седем деца,
отгледа ни само майка ни на държавни помощи
в Куийнс, Ню Йорк.
Заради ниските доходи,
с братята и сестрите ми учихме в някои
от най-мизерните училища в Ню Йорк.
Имах над 60 отсъствия в седми клас,
защото не ми се влизаше в час.
55% от учениците в училището ми го завършваха
и, което е по-лошо,
едва 20% от завършилите
бяха готови за колеж.
Когато успях да вляза в колеж,
казах на моя приятел Бренан
как нашите учители винаги искаха да вдигнем ръка,
ако щяхме да посещаваме колеж.
Бях изненадан, когато ми каза:
„Карим, мен никой не ме е питал подобно нещо.“
Винаги ни питаха: „В кой колеж ще учите?“.
Самата формулировка на този въпрос
не му дава никаква възможност да не посещава колеж.
Днес ми задават различен въпрос:
„Как успя да се справиш?“.
Години наред отговарях, че съм бил късметлия,
но не беше само късмет.
Когато с по-големия ми брат завършихме гимназия
едновременно
и после той прекъсна 2-годишното си следване,
исках да разбера защо той прекъсна,
а аз продължих да следвам.
Едва когато влязох в Корнел като аспирант по президентската програма,
започнах да разбирам реалните образователни последици
от отглеждането ми от самотна майка на държавни помощи
и посещаването на училищата в моя район.
Тогава започнах да разбирам траекторията на пътя на по-големия ми брат.
Научих още, че най-уважаваните ни реформатори на образованието,
хора като Арни Дънкан, бившият министър на образованието на САЩ,
или Уенди Коп, основателка на „Преподавай за Америка“,
не са посещавали градски държавни училища като моите.
Голяма част от образователната реформа се движи от подход на съчувствие,
при който хората казват:
„Нека да помогнем на тези бедни деца от центъра на града или
на тези бедни чернокожи и латиноамериканци“,
вместо да приложат подход на съпричастност,
като някой като мен, израснал в тази среда, може да каже:
„Разбирам трудностите, пред които сте изправени
и искам да ви помогна да ги преодолеете."
Днес, когато ме питат как съм изплувал,
споделям, че една от най-големите причини
е, че не ме беше срам да моля за помощ.
В типично семейство от средната класа или с големи възможности,
ако детето среща трудности,
има голяма вероятност родител или учител да му се притече на помощ,
дори и да не я поиска.
Ако същото дете обаче расте бедно
и не помоли за помощ,
има голяма вероятност никой да не му помогне.
На практика не съществуват мрежи за социална защита.
Затова преди седем години
започнах да реформирам нашата държавна образователна система,
от гледна точка на опита ми от първа ръка.
И започнах с летните училища.
Научните изследвания сочат, че две трети от разликата в постиженията,
т.е. несъответствията в образователните постижения
между богатите и бедните деца
или черните и белите деца,
се дължи пряко на загубата на наученото през лятото.
В бедните квартали децата забравят материала
от почти три месеца от учебната година
през лятото.
Връщат се на училище през есента
и на учителите им отнема над два месеца
да предадат отново материала.
Това прави пет месеца.
Учебната година в Съединените щати е само 10 месеца.
Ако децата губят пет месеца учене всяка година, това е
половината от образованието им.
Половината.
Ако децата ходеха на училище през лятото, нямаше да се връщат назад,
но традиционните летни училища са организирани зле.
Децата се чувстват наказани,
а учителите – детегледачи.
Как обаче да очакваме ефективна програма през лятото,
когато краят на учебната година е в края на юни,
а лятното училище започва само седмица по-късно?
Няма достатъчно време да се намерят подходящите хора,
да се организира логистиката
и да се изготви интересна програма, стимулираща децата и учителите.
Но ако създадем програма през лятото,
която дава възможност на учителите като обучители
да създават амбициозни преподаватели?
Ако давахме възможност на висшисти като ролеви модели
да бъдат преподаватели и
да помагат на амбициите на учениците да учат в колеж?
Ако дадем възможност на отличните ученици
да преподават на по-малките и
да ги вдъхновяват да инвестират в образованието си?
Ако давахме възможност на всички деца да бъдат учени,
и ги питахме в кои колежи ще учат,
да създадем лятно училище, на което искат да ходят,
за да се премахне изцяло загубата на наученото
и се премахне тази разлика от две трети в постиженията?
До лятото моят екип ще е работил с над 4000 бедни деца,
обучил над 300 амбицирани учители
и създал над 1000 сезонни работни места
в някои от най-необлагодетелстваните квартали на Ню Йорк.
(Аплодисменти)
И нашите деца успяват.
Независими оценки две поредни години
показват, че при тях няма загуба на наученото през лятото,
постигат напредък от 1 месец по математика
и 2 месеца по четене.
Така вместо да се връщат на училище есента изостанали с три месеца,
те се връщат постигнали 4-месечен напредък по математика
и 5-месечен напредък по четене.
(Аплодисменти)
Преди десет години, ако ми бяхте казали,
че ще завърша сред водещите 10% по успех от университет от Бръшляновата лига
и ще имам възможност да променя държавната ни образователна система,
заемайки се с два месеца от календарната година,
бих ви казал:
„Не! Няма начин.“
И което е още по-вълнуващо,
ако можем да предотвратим загуба от пет месеца,
преструктурирайки само два месеца,
представете си какви възможности можем да отключим,
ако се заемем с останалата част от календарната година.
Благодаря ви.
(Аплодисменти)