Kad sam bila dete, znala sam da imam supermoći.
To je tačno.
(Smeh)
Mislila sam da sam potpuno neverovatna jer sam mogla da razumem
i da saosećam sa smeđim ljudima,
poput mog dede, konzervativnog muslimana.
A takođe sam mogla da razumem moju majku Avganistanku, mog oca Pakistanca,
koji nisu bili naročito religiozni, već opušteni, prilično liberalni.
I naravno, mogla sam da razumem
i da saosećam sa belim ljudima.
Belim Norvežanima iz svoje zemlje.
Znate, belim, smeđim, kako god -
sve sam ih volela.
Sve sam ih razumela,
čak iako nisu uvek razumeli jedni druge,
svi su bili moji ljudi.
Moj otac je ipak bio stalno krajnje zabrinut.
Govorio bi da i uz najbolje obrazovanje
neću imati poštene šanse.
Smatrao je da ću se i dalje suočavati sa diskriminacijom.
I da je jedini način da me belci prihvate
to da postanem poznata.
Sad, možete misliti, ovako smo razgovarali kad mi je bilo sedam godina.
Kad mi je bilo sedam godina, rekao je:
"Gledaj, biraj sport ili muziku."
Nije znao bilo šta o sportu - srećom - pa je odabrana muzika.
Pa, kad mi je bilo sedam godina, pokupio je dve moje igračke i lutke
i sve ih bacio.
U zamenu mi je dao bezveznu malu kasio klavijaturu i -
(Smeh)
Da. I časove pevanja.
I praktično me je naterao da vežbam satima i satima svakog dana.
Veoma brzo, naterao me je da nastupam pred sve većom i većom publikom,
i, bizarno, ali postala sam skoro kao dete sa letka
norveškog multikulturalizma.
Bila sam veoma ponosna, naravno.
Jer su čak i novine u tom momentu
počele da pišu lepo o smeđim ljudima,
pa sam osećala kako moja supermoć raste.
Pa, kad mi je bilo 12 godina, vraćajući se iz škole,
malo sam skrenula s puta
jer sam želela da kupim omiljeni slatkiš nazvan "slana stopala".
Znam da zvuče nekako grozno,
ali sam ih potpuno obožavala.
U suštini to su maleni slani komadići slada u obliku stopala.
I sad dok to glasno izgovaram, shvatam kako odvratno zvuči,
ali kako god, ja sam ih potpuno obožavala.
Pa se na mom putu do radnje
našao odrasli belac, stajao je na ulazu blokirajući mi prolaz.
Pa sam pokušala da ga obiđem, i dok sam to radila, zaustavio me je
i zurio je u mene,
i pljunuo mi je u lice, rekavši:
"Skloni mi se s puta
ti mala crna kučko, ti mala pakistanska kučko,
vrati se u zemlju iz koje si došla."
Bila sam prestravljena.
Zurila sam u njega.
Bilo me je suviše strah da obrišem pljuvačku s lica,
čak i dok se mešala s mojim suzama.
Sećam se da sam se osvrćala u nadi da će svakog trena
odrasla osoba prići i naterati ovog čoveka da prestane.
No, umesto toga, ljudi su žurili mimo mene i pretvarali se da me ne vide.
Bila sam veoma zbunjena jer sam mislila, dobro:
"Moji belci, hajde! Gde su? Šta se dešava?"
Kako to da ne dolaze da me spase?
Pa, bespotrebno je reći da nisam kupila slatkiš.
Prosto sam što brže odjurila kući.
I dalje je sve ipak bilo u redu, mislila sam.
Kako je vreme prolazilo, postajala sam sve uspešnija,
vremenom sam takođe počela da privlačim maltretiranja smeđih ljudi.
Neki muškarci iz zajednice mojih roditelja su osećali da je neprihvatljivo
i nečasno za ženu da se bavi muzikom
i da bude toliko prisutna u medijima.
Pa su, veoma brzo, počeli da me napadaju na mojim koncertima.
Sećam se jednog od koncerata, bila sam na sceni, nagela se prema publici
i poslednje što sam videla je mlado smeđe lice,
a sledeće čega sam svesna je da mi je neku hemikaliju bacio u oči,
i sećam se da skoro nisam mogla da vidim i oči su mi suzile,
ali sam ipak nastavila da pevam.
Pljuvali su mi u lice na ulicama Osla, ovog puta smeđi ljudi.
Jednom su čak pokušali da me kidnapuju.
Pretnje smrću su bile beskonačne.
Sećam se da me je jednom stariji, bradati čovek zaustavio na ulici
i rekao: "Mrzim te toliko
jer zbog tebe naše kćerke misle
da mogu da rade šta požele."
Mlađi čovek me je upozorio da se pripazim.
Rekao je da je muzika neislamska i posao za kurve,
i ako nastavim s tim, da će me silovati
i da će mi raseći stomak kako ne bih rodila kurvu sličnu sebi.
Opet sam bila veoma zbunjena.
Nisam mogla da razumem šta se dešavalo.
Moji smeđi ljudi su počeli da me tako tretiraju - kako to?
Umesto da premošćujem svetove, dva sveta,
osećala sam da padam između moja dva sveta.
Pretpostavljam da je za mene pljuvačka bila kriptonit.
Do moje 17 godine,
pretnje smrću su bile beskrajne, a maltretiranje je bilo stalno.
Toliko se pogoršalo, da mi je majka u jednom momentu rekla:
"Gledaj, ne možemo više da te štitimo i da ti obezbedimo sigurnost,
moraćeš da ideš."
Pa sam kupila kartu u jednom pravcu za London, spakovala kofer i otišla.
Najviše me je tada povredilo to što niko nije rekao bilo šta.
Moj odlazak iz Norveške je bio itekako javan.
Moji smeđi ljudi, moji beli ljudi - niko nije rekao bilo šta.
Niko nije rekao: "Sačekaj, ovo je pogrešno.
Podržimo ovu devojku, zaštitimo ovu devojku jer je jedna od nas."
Niko to nije rekao.
Umesto toga, osećala sam se - znate na aerodromima,
na pokretnoj traci za prtljag imate razne kofere
koji kruže i kruže,
i uvek ima taj jedan kofer koji ostane na kraju,
onaj koga niko ne želi, koga niko ne traži.
Tako sam se osećala.
Nikad se nisam osećala tako usamljeno. Nikad se nisam osećala tako izgubljeno.
Pa, po dolasku u London, vremenom sam nastavila muzičku karijeru.
Drugo mesto, ali nažalost ista stara priča.
Sećam se poruke koja mi je stigla u kojoj je pisalo da će me ubiti
i da će reke krvi teći
i da će me silovati više puta pre nego što umrem.
Do tad, moram da kažem,
zapravo sam se navikla na ovakve poruke,
ali različito je bilo to da su sad počeli da prete mojoj porodici.
Pa sam ponovo spakovala kofer, napustila muziku i preselila se u SAD.
Bilo mi je dosta.
Nisam želela više da imam bilo šta s ovim.
I sigurno nisam želela da poginem zbog nečega
što nije ni bilo moj san - to je bio izbor mog oca.
Pa sam se nekako izgubila.
Nekako sam se slomila.
Ali sam odlučila da želim
da provedem ostatak nebitno koliko godina mog života
podržavajući mlade ljude
i pokušavajući da budem prisutna na neke sitne načine,
kako god mogla.
Počela sam da volontiram za razne organizacije
koje su radile s mladim muslimanima unutar Evrope.
I, na moje iznenađenje, otkrila sam
da se toliko tih mladih ljudi pati i muči.
Suočavali su se sa tolikim problemima u svojim porodicama i zajednicama
koje su se činile da više mare za svoju čast i ugled
nego za sreću i živote svoje dece.
Počela sam da osećam da možda nisam sama, da možda nisam toliko čudna.
Možda napolju ima još mojih ljudi.
Stvar je u tome, nešto što mnogi ne razumeju,
da ima toliko nas koji odrastamo u Evropi
koji nismo slobodni da budemo mi sami.
Nama nije dozvoljeno da budemo to što jesmo.
Nismo slobodni da se venčavamo
ili da budemo u vezama s ljudima koje odaberemo.
Ne možemo ni da biramo karijeru.
Ovo je norma u muslimanskim delovima Evrope.
Čak i u najslobodnijim društvima u svetu, mi nismo slobodni.
Naši životi, naši snovi, naša budućnost nam ne pripadaju,
oni pripadaju našim roditeljima i njihovim zajednicama.
Otkrila sam bezbroj priča o mladim ljudima
koje su promakle svima nama,
koji su nevidljive za sve nas,
ali koji pate i pate usamljeni.
Deca koju gubimo u ugovorenim brakovima, u nasilju zbog časti i zlostavljanju.
Naposletku sam shvatila, nakon nekoliko godina rada s ovim mladim ljudima,
da neću moći da nastavim da bežim.
Ne mogu da provedem ostatak života u strahu i skrivanju
i da ću zapravo morati da preduzmem nešto.
Takođe sam shvatila da moje ćutanje, naše ćutanje,
omogućuje da se slično zlostavljanje nastavi.
Pa sam odlučila da želim nekako da iskoristim svoju supermoć iz detinjstva
tako što ću naterati ljude s različitih strana ovih problema da razmeju
kako je biti mlada osoba zaglavljena između svoje porodice i svoje države.
Pa sam počela da pravim filmove, i počela sam da pričam ove priče.
Takođe sam želela da ljudi shvate smrtonosne posledice kad mi
ne uzmemo ove probleme za ozbiljno.
Pa je prvi film koji sam napravila bio o Banaz.
Bila je 17-ogodišnja Kurdkinja u Londonu.
Bila je poslušna, radila je sve što su njeni roditelji želeli.
Pokušavala je da sve uradi kako treba.
Udala se za nekog momka koga su njeni roditelji odabrali,
iako ju je stalno tukao i silovao.
Pokušavši da ode kod svoje porodice za pomoć, rekli su:
"Pa, moraš da se vratiš i budeš bolja supruga."
Zato što nisu želeli da imaju posla sa razvedenom kćerkom
jer bi to, naravno, bilo nečasno za porodicu.
Toliko ju je tukao da bi joj uši krvarile,
a kad ga je konačno napustila i našla mladića kog je odabrala
i u kog se zaljubila,
zajednica i porodica su otkrili,
i ona je nestala.
Pronađena je tri meseca kasnije.
Ugurana je u kofer i zakopana ispod kuće.
Zadavila su je i tukla do smrti
tri muškarca, tri rođaka, po naređenju njenog oca i ujaka.
Dodatna tragedija u Banazinoj priči
je da se pet puta obratila engleskoj policiji za pomoć,
rekavši im da će je njena porodica ubiti.
Policija joj nije verovala, te nisu uradili bilo šta.
A problem s ovim
je da ne samo da se mnoga naša deca suočavaju s ovim problemima
unutar svojih porodica i unutar zajednica svojih porodica,
već takođe nailaze na nerazumevanje
i apatiju u državama u kojima su odrasli.
Kada ih sopstvene porodice izdaju, obraćaju se nama ostalima,
a kad mi ne razumemo,
gubimo ih.
Pa, dok sam radila na ovom filmu, nekoliko ljudi mi je reklo:
"Pa, Dija, znaš, to je prosto njihova kultura,
to je prosto nešto što ti ljudi rade svojoj deci
i zaista se ne možemo mešati."
Uveravam vas da biti ubijen nije moja kultura.
Znate?
I zasigurno ljudi kao ja,
mlade žene koje potiču iz sličnih sredina kao ja,
bi trebalo da podležu istim pravima, istoj zaštiti
kao i bilo ko u našoj državi, zašto ne?
Dakle, u svom sledećem filmu sam pokušala da razumem
zašto neke od naših mladih muslimanskih klinaca u Evropi
privlači ekstremizam i nasilje.
Međutim, uz tu temu
sam takođe spoznala da ću morati da se suočim s najvećim strahom:
smeđim bradatim muškarcima.
Istim muškarcima ili sličnim muškarcima
onim koji su me šikanirali veći deo mog života.
Muškarcima kojih se plašim veći deo svog života.
Muškaracima koje takođe istinski nisam volela
dugo, dugo godina.
Pa sam provela sledeće dve godine intervjuišući osuđene teroriste,
džihadiste i bivše ekstremiste.
Otpre sam znala nešto što je već očigledno,
a to je da religija, politika, evropsko kolonijalno breme,
kao i skorašnji neuspesi zapadne inostrane politike,
da je sve to deo slike.
No više sam bila zainteresovana za otkrivanje šta su ljudski,
šta su lični razlozi
zbog kojih su neki mladi ljudi podložni ovim grupama.
A istinski me je iznenadilo to što sam otkrila povređena ljudska bića.
Umesto čudovišta za kojima sam tragala,
koje sam se nadala da ću naći -
iskreno jer bi to bilo veoma zadovoljavajuće -
pronašla sam urušene ljude.
Baš poput Banaz,
otkrila sam da su ovi mladići rastrgnuti
u pokušaju premošćavanja jaza
između svojih porodica i država u kojima su rođeni.
Naučila sam i da ekstremističke grupe, terorističke grupe
iskorišćavaju ova osećanja kod mladih
i usmeravaju ih - cinično - usmeravaju sve to ka nasilju.
"Priđite nama", kažu.
"Odbacite obe strane, vaše porodice i vaše države
jer vas oni odbacuju.
Vašoj porodici je čast važnija od vas,
a vašoj državi,
pravi Norvežanin, Britanac ili Francuz će uvek da bude belac, nikad vi."
Takođe obećavaju našim mladim ljudima ono za čim žude:
značaj, herojstvo, osećaj pripadanja i svrhe,
zajednicu koja ih voli i prihvata.
Nemoćnima daju osećanje moći.
Nevidljivi i utišani su konačno vidljivi i saslušani.
Eto šta oni rade našim mladim ljudima.
Zašto ove grupe to rade našim mladima, a ne mi?
Radi se o tome,
ne pokušavam da opravdam
ili da nađem izgovor za bilo koje nasilje.
Pokušavam da kažem da moramo da razumemo
zašto neke naše mlade ljude privlači ovo.
Takođe bih volela da vam pokažem, zapravo -
ovo su slike iz detinjstva nekih od momaka iz filma.
Zateklo me je to da mnogi od njih -
nikada ne bih pomislila to -
ali mnogi od njih imaju odsutne ili nasilne očeve.
A nekoliko ovih mladića
je na kraju otkrilo brižljive i saosećajne očinske figure
unutar ovih ekstremističkih grupa.
Takođe sam naišla na muškarce žrtve brutalnog rasnog nasilja,
ali su pronašli način da se više ne osećaju kao žrtve
tako što su i sami postali nasilni.
Zapravo, otkrila sam nešto, na moje zaprepašćenje, što sam prepoznala.
Otkrila sam ista osećanja koja sam osećala kao 17-ogodišnjakinja, bežeći iz Norveške.
Istu zbunjenost, istu tugu,
isti osećaj izdaje
i nepripadanja bilo kome.
Isto osećanje izgubljenosti i rastrgnutosti između kultura.
S tim u vezi, nisam izabrala uništavanje,
izabrala sam kameru umesto puške.
A razlog tome je moja supermoć.
Videla sam da je razumevanje odgovor, umesto nasilja.
Videti ljudska bića
sa svim svojim vrlinama i manama,
umesto održavanja karikatura:
mi i oni, zlikovci i žrtve.
Takođe sam se pomirila sa činjenicom
da moje dve kulture ne moraju da se sudaraju,
već mogu da postanu prostor na kom pronalazim sopstveni glas.
Prestala sam da se osećam kao da moram da izaberem stranu,
ali za to su mi bile potrebne godine i godine.
Ima toliko naših mladih ljudi danas
koji se bore sa istim ovim pitanjima,
i s tim se bore sami.
A zbog toga su izloženi kao rane.
A za neke pogled na svet radikalnog islama
postaje zaraza koja se gnoji u ovim otvorenim ranama.
Ima jedna afrička poslovica koja glasi:
"Ako mlade ne uvedete u selo,
spaliće ga, samo da osete njegovu toplinu."
Volela bih da pitam -
muslimanske roditelje i muslimanske zajednice,
hoćete li da volite i brinete za vašu decu,
a da ih ne primoravate da ispune vaša očekivanja?
Možete li da odaberete njih, umesto vaše časti?
Možete li da razumete zašto su tako besni i otuđeni
kad stavite svoju čast ispred njihove sreće?
Možete li da pokušate da budete prijatelj svom detetu
kako bi moglo da vam veruje
i moglo da deli sa vama svoja iskustva,
umesto da mora to da traži negde drugde.
A našim mladim ljudima koje privlači ekstremizam:
možete li da priznate da je vaš bes pokrenut bolom?
Hoćete li da nađete snage da odolite tim ciničnim starim muškarcima
koji žele vašom krvlju da ostvare sopstveni profit?
Možete li da pronađete način da živite?
Možete li da uvidite da je najslađa osveta
da vi živite srećne, ispunjene i slobodne živote?
Živote koje određujete vi i niko drugi.
Zašto želite da postanete tek još jedno mrtvo muslimansko dete?
A što se tiče nas ostalih: kada ćemo da počnemo da slušamo naše mlade?
Kako da ih podržimo
da bi preusmerili bol u nešto konstruktivnije?
Misle da nam se ne sviđaju.
Misle da ne marimo šta će da im se desi.
Misle da ih ne prihvatamo.
Možemo li da pronađemo način da se osećaju drugačije?
Šta nam je potrebno da ih vidimo i prepoznamo
pre nego što postanu bilo žrtve ili počinioci nasilja?
Možemo li se naterati da brinemo za njih i da ih smatramo našima?
A da ne budemo prosto zgroženi kad žrtve nasilja liče na nas?
Možemo li da nađemo način da odbacimo mržnju i zacelimo podele između nas?
Radi se o tome da ne možemo da priuštimo da odustanemo jedni od drugih i naše dece,
čak iako ona odustanu od nas.
Svi smo u ovome zajedno.
A na duže staze, osveta i nasilje neće funkcionisati protiv ekstremista.
Teroristi žele da budemo šćućureni od straha u našim kućama,
da zatvaramo naša vrata i srca.
Žele da razjapimo još rana u našim društvima
kako bi mogli da ih koriste i što više šire svoju zarazu.
Žele da postanemo poput njih:
netolerantni, puni mržnje i okrutni.
Dan nakon napada u Parizu,
moja prijateljica je poslala ovu sliku njene kćerke.
Ovo je bela devojčica i arapska devojčica.
Najbolje su prijateljice.
Ova slika je kriptonit za ekstremiste.
Ove dve devojčice sa svojim supermoćima
nam pokazuju put napred
ka društvu koje moramo zajedno da izgradimo,
društvu koje uključuje i podržava,
umesto da odbija našu decu.
Hvala vam na pažnji.
(Aplauz)