Da jeg var barn, visste jeg at jeg hadde superkrefter.
Det stemmer.
(latter)
Jeg tenkte at jeg var helt fantastisk, fordi jeg kunne forstå
og gjenkjenne følelsene til de brune folka,
slike som bestefaren min, en konservativ muslimsk fyr.
Jeg kunne også forstå min afghanske mor, min pakistanske far,
ikke så religiøs, men tilbakelent og ganske liberal.
Og jeg kunne selvfølgelig forstå
og gjenkjenne følelsene til de hvite folka.
De hvite nordmennene i landet mitt.
Dere vet, hvite, brune, uansett –
jeg var glad i dem alle sammen.
Jeg forstod dem alle,
selv om de ikke alltid forstod hverandre,
så var de mitt folk.
Men faren min var alltid veldig bekymret.
Han sa alltid at selv med den beste utdannelsen,
ville jeg ikke få rettferdig behandling.
Jeg ville likevel møte diskriminering, ifølge ham.
Og at den eneste muligheten å bli akseptert av hvite på
ville være å bli berømt.
Husk nå at denne samtalen hadde han med meg da jeg var syv år.
Så mens jeg var syv år gammel sa han:
“Se nå, det må enten bli idrett, eller så må det bli musikk.”
Han kunne ingenting om idrett – velsigne ham – så det ble musikk.
Så da jeg var syv samlet han sammen alle lekene mine, alle dukkene,
og kastet alt sammen.
I bytte ga han meg et elendig lite Casio keyboard og –
(Latter)
Ja. Og sangtimer.
Han tvang meg rett og slett til å øve i timevis hver eneste dag.
Veldig tidlig fikk han meg også til å opptre for et større og større publikum.
Og merkelig nok ble jeg nesten et slags skoleeksempel
på norsk multikulturalisme.
Jeg følte meg selvsagt stolt.
For på denne tiden begynte de til og med i avisene
å skrive fine ting om brune mennesker,
så jeg kunne kjenne at superkraften min ble større.
Så da jeg var 12 år gammel på vei hjem fra skolen,
tok jeg en liten omvei,
for jeg ville kjøpe favorittgodteriet mitt som er salte føtter.
Jeg vet det høres litt ekkelt ut,
men jeg bare elsker dem.
Det er kort og godt noen små, salte lakrisbiter formet som føtter.
Og nå som jeg sier det høyt, innser jeg hvor forferdelig det høres ut.
Men det får så være, jeg bare elsker dem.
Så, på vei inn i butikken
stod det en voksen, hvit mann i døra og sperret veien for meg.
Så jeg prøvde å gå rundt ham, og idet jeg gjorde det stoppet han meg
han stirret på meg,
så spyttet han meg i ansiktet og sa:
“Kom deg ut av veien
din lille svarte hore, din lille pakkishore,
dra deg tilbake dit du kom fra.”
Jeg ble fullstendig skrekkslagen.
Jeg stirret på ham.
Jeg var for redd til å tørke vekk spyttet fra ansiktet,
selv mens det blandet seg med tårene mine.
Jeg husker at jeg så meg rundt, og håpte at når som helst nå,
så kommer en voksen og får denne mannen til å holde opp.
Men i stedet skyndte folk seg videre forbi og lot som de ikke så meg.
Jeg var veldig forvirret, for jeg tenkte, vel,
“Mitt hvite folk, kom igjen! Hvor er de? Hva skjer?
Hvorfor kommer de ikke og redder meg?”
Unødvendig å si, men jeg kjøpte ikke godteriet.
Jeg bare løp hjem så fort jeg kunne.
Alt var fortsatt greit, tenkte jeg.
Ettersom tiden gikk fikk jeg mer suksess,
og begynte etter hvert å tiltrekke meg hets også fra brune mennesker.
Noen menn i miljøet til foreldrene mine følte at det var uakseptabelt
og vanærende for en kvinne å være engasjert i musikk
og å være så synlig i media.
Veldig fort begynte jeg å bli angrepet på mine egne konserter.
Jeg husker en konsert, jeg var på scenen, lente meg mot publikum
og det siste jeg ser er et ungt, brunt ansikt,
og det neste jeg vet er at jeg får et eller annet stoff kastet i øynene.
Jeg husker at jeg ikke så ordentlig, og at øynene mine rant.
Likevel fortsatte jeg å synge.
Jeg ble spyttet i ansiktet på gata i Oslo, denne gang av brune menn.
De forsøkte til og med å kidnappe meg på et tidspunkt.
Dødstruslene var uendelige.
Jeg husker en eldre mann med skjegg stoppet meg på gata en gang
og sa: “Grunnen til at jeg hater deg sånn,
er at du får døtrene våre til å tro
at de kan gjøre hva de vil.”
En yngre mann advarte meg om å passe meg.
Han sa at musikk er u-islamsk og jobben til horer,
og hvis du fortsetter med dette skal du voldtas
og magen din skjæres ut slik at det ikke blir født flere horer som deg.
Igjen, jeg var så forvirret.
Jeg kunne ikke forstå hva som skjedde.
Begynner de brune folka mine å behandle meg sånn nå – hvorfor?
I stedet for å bygge bro mellom verdenene, de to verdenene,
følte jeg at jeg falt mellom de to verdenene mine.
Jeg antar at for meg var spytt kryptonitt.
Så før jeg ble 17 år
var dødstruslene uendelige og trakasseringen konstant.
Det ble så ille at moren min på et tidspunkt kom og sa:
“Vi kan ikke beskytte deg lenger, vi kan ikke holde deg trygg lenger,
så du blir nødt til å dra.”
Så jeg kjøpte en enveisbillett til London, jeg pakket kofferten og dro.
Min største hjertesorg akkurat da var at ingen sa noe.
Jeg hadde en veldig offisiell utreise fra Norge.
Mitt brune folk, mitt hvite folk – ingen sa noe.
Ingen sa: “Kom igjen, dette er galt.
Støtt denne jenta, beskytt denne jenta, for hun er en av oss.”
Ingen sa det.
I stedet følte jeg meg som – dere vet, på flyplassen,
på bagasjekarusellen har du alle de forskjellige koffertene
som går rundt og rundt,
det er alltid den ene kofferten som ligger igjen,
den som ingen vil ha, den som ingen kommer og tar.
Sånn følte jeg meg.
Jeg hadde aldri følt meg så alene. Jeg hadde aldri følt meg så fortapt.
I London tok jeg etter hvert opp musikkarrieren min igjen.
Nytt sted, men dessverre den samme historien
Jeg husker en melding ble sendt meg der det stod at jeg skulle drepes,
at elver av blod skulle flyte,
og at jeg skulle voldtas mange ganger før jeg døde.
Til da, må jeg si,
hadde jeg blitt vant til å få slike meldinger,
men det som endret seg var at de nå begynte å true familien min.
Så igjen pakket jeg kofferten, forlot musikken og flyttet til USA.
Jeg hadde fått nok.
Jeg ville ikke ha noe å gjøre med dette lenger.
Og jeg skulle i hvert fall ikke bli drept for noe
som ikke var min drøm engang – det var min fars valg.
Jeg gikk meg på en måte vill.
Jeg gikk på en måte i stykker.
Men jeg bestemte at det jeg vil gjøre
er å bruke resten av hvor mange år jeg har igjen av livet
til å støtte unge mennesker
og prøve å være der på en eller annen måte,
hvilken som helst måte jeg kunne.
Jeg begynte å jobbe som frivillig for forskjellige organisasjoner
som jobbet med unge muslimer innenfor Europa.
Og til min overraskelse fant jeg ut at
så mange av disse unge menneskene led og kjempet.
De stod overfor så mange problemer med familiene og samfunnene deres,
som så ut til å bry seg mer om sin ære og sitt rykte
enn sine egne barns lykke og liv.
Jeg begynte å føle at jeg kanskje ikke var så alene, kanskje jeg ikke var så rar.
Kanskje det er flere av mine folk der ute.
Tingen er, det de fleste ikke forstår
er at så mange av oss som vokser opp i Europa
ikke har frihet til å være oss selv.
Vi får ikke være slik vi er.
Vi har ikke frihet til å gifte oss
eller være i forhold med mennesker vi selv velger,
selv ikke vår egen karriere.
Dette er normen i de sentrale muslimske delene av Europa.
Vi er ikke fri selv i de frieste samfunn i verden.
Livene våre, drømmene våre, fremtiden vår tilhører ikke oss,
de tilhører foreldrene våre og deres miljø.
Jeg fant uendelig med historier om unge
som er tapt for oss alle,
som er usynlige for oss alle,
men som lider, og de lider alene.
Barn vi mister til tvangsekteskap, æresrelatert vold og mishandling.
Til slutt innså jeg, etter å ha jobbet i flere år med disse unge menneskene,
at jeg ikke kan fortsette å flykte.
Jeg kan ikke bruke resten av livet på å være redd og gjemme meg,
og at jeg faktisk blir nødt til å gjøre noe.
Jeg innså også at min taushet, vår taushet
gjør at mishandling som dette får fortsette.
Så jeg bestemte meg for å ta barndommens superkraft i bruk,
ved å prøve å få folk på de ulike sidene av utfordringene til å forstå
hvordan det er å være ung og fastlåst mellom familien og landet sitt.
Så jeg begynte å lage filmer, jeg begynte å fortelle disse historiene.
Jeg ville også at folk skulle forstå de fatale konsekvensene av at vi
ikke tar disse problemene på alvor.
Den første filmen jeg laget handlet om Banaz.
Hun var en 17-årig kurdisk jente i London.
Hun var lydig, hun gjorde alt foreldrene hennes ville.
Hun prøvde å gjøre alt riktig.
Hun giftet seg med en mann foreldrene valgte til henne,
selv om han slo og voldtok henne hele tiden.
Og da hun prøvde å gå til familien sin for hjelp, sa de:
“Vel, du må gå tilbake og være en bedre kone”.
For de ønsket ikke å hanskes med en skilt datter,
for det ville selvfølgelig bringe skam på familien.
Hun ble slått så hardt at hun blødde fra ørene.
Da hun til slutt gikk, og hun fant en ung mann hun selv valgte
og som hun forelsket seg i,
fant miljøet og familien ut av det
og hun forsvant.
Hun ble funnet tre måneder senere.
Hun hadde blitt stappet i en koffert og begravd under huset.
Hun hadde blitt kvalt, hun hadde blitt slått ihjel
av tre menn, tre fettere, på ordre av faren og onkelen sin.
Det som gjør Banaz’ historie enda mer tragisk
er at hun hadde gått til politiet i England fem ganger for å be om hjelp,
og sagt at hun kom til å bli drept av familien sin.
Politiet trodde henne ikke, så de gjorde ingenting.
Og problemet med dette er
at ikke bare står så mange av våre barn overfor disse problemene
innenfor familiene sine og miljøet til familiene sine,
men de møter også misforståelser
og apati i landene de vokser opp i.
Når deres egen familie svikter dem, ser de til resten av oss.
Og når ikke vi forstår,
mister vi dem.
Så mens jeg lagde denne filmen var det flere som sa til meg:
“Vel, Deeyah, du vet, dette er bare kulturen deres,
dette er bare det de folka gjør mot barna sine,
og vi kan ikke hindre det.”
Jeg kan forsikre dere om at å bli myrdet ikke er min kultur.
Skjønner dere?
Visst burde folk som ligner på meg,
unge kvinner som har en bakgrunn lik min,
være underlagt samme rettigheter, samme beskyttelse
som hvem som helst andre i landet vårt, hvorfor skulle de ikke?
Så, til min neste film ville jeg prøve å forstå
hvorfor noen av våre unge muslimske barn i Europa
tiltrekkes av ekstremisme og vold.
Men med det temaet
innså jeg også at jeg ble nødt til å møte min største frykt:
de brune mennene med skjegg.
De samme mennene, eller menn som ligner
dem som har forfulgt meg mesteparten av livet.
Menn jeg har fryktet mesteparten av livet.
Menn jeg også har mislikt sterkt
i mange, mange år.
Så jeg brukte de neste to årene på å intervjue dømte terrorister,
jihadister og tidligere ekstremister.
Noe jeg visste allerede, som allerede var veldig tydelig,
var at religion, politikk, Europas bagasje fra kolonitiden,
og også den mislykkede vestlige utenrikspolitikken de siste år,
var alle en del av bildet.
Det jeg var mest interessert i å finne ut var:
hva er de menneskelige, hva er de personlige grunnene
til at noen av vår unge er mottakelige for grupperinger som dette?
Og det som virkelig overrasket meg var at jeg fant sårede mennesker.
I stedet for monstrene jeg lette etter,
som jeg håpte å finne –
ganske enkelt fordi det hadde vært veldig tilfredsstillende –
fant jeg ødelagte mennesker.
Akkurat som Banaz,
fant jeg ut at disse unge mennene var slitt i stykker
av å forsøke å bygge bro over gapene
mellom familiene sine og landet de var født i.
Det jeg også fant ut var at ekstremistgrupper, terroristgrupper
utnytter disse følelsene som våre unge har
og kanaliserer det – kynisk – kanaliserer det mot vold.
“Kom til oss,” sier de.
“Stå i mot begge sider, familien din og landet ditt,
for de avviser deg.
For familien din er deres ære viktigere enn deg,
og for landet ditt,
en ekte nordmann, brite eller franskmann vil alltid være hvit, men aldri du.”
De lover også unge de tingene som de ønsker seg så sterkt:
betydning, heltemot, en følelse av tilhørighet og mening,
et samfunn som elsker og aksepterer dem.
De får de maktesløse til å føle seg mektige.
De usynlige og stille blir endelig sett og hørt.
Dette er det de gjør for våre unge.
Hvorfor gjør disse gruppene det for våre unge, og ikke vi?
Tingen er,
jeg prøver ikke å rettferdiggjøre
eller unnskylde noe av volden.
Det jeg forsøker å si er at vi må forstå
hvorfor noen av våre unge tiltrekkes av dette.
Jeg vil også faktisk vise dere –
dette er barndomsbilder av noen av mennene i filmen.
Det som virkelig slo meg, er at så mange av dem –
jeg ville aldri tenkt dette –
men så mange av dem har fraværende eller voldelige fedre.
Og flere av disse unge mennene
endte opp med å finne omsorgsfulle og medfølende farsfigurer
innenfor ekstremistgruppene.
Jeg fant også menn som var brutalisert av rasistisk vold,
men fant en måte å slutte og føle seg som ofre,
ved å bli voldelige selv.
Jeg fant faktisk noe, til min forskrekkelse, som jeg kjente igjen.
Jeg fant de samme følelsene jeg følte som 17-åring da jeg flyktet fra Norge.
Den samme forvirringen, den samme sorgen,
den samme følelsen av å bli sviktet
og ikke høre til hos noen.
Den samme følelsen av å være på villspor og dratt mellom kulturer.
Når det er sagt, valgte jeg ikke ødeleggelse,
jeg valgte å ta opp et kamera istedenfor et gevær.
Og grunnen til at jeg gjorde det, er superkraften min.
Jeg kunne se at forståelse er svaret, istedenfor vold.
Det å se mennesker
med alle sine fortrinn og alle sine feil,
istedenfor å fortsette karikaturene:
oss og dem, skurkene og ofrene.
Jeg hadde endelig forsonet meg med det
at mine to kulturer ikke trengte å være på kollisjonskurs,
men ble i stedet et rom hvor jeg fant min egen stemme.
Jeg følte ikke lenger at jeg måtte velge side,
men det tok meg mange, mange år.
Det er så mange av våre unge i dag
som kjemper med de samme problemene,
og de kjemper alene.
Og det etterlater dem som åpne sår.
Og for noen blir verdens syn på radikal islam
infeksjonen som gjør de åpne sårene betente.
Det er et afrikansk ordtak som sier:
“Hvis de unge ikke innvies i landsbyen,
vil de brenne den ned bare for å kjenne varmen.”
Jeg vil gjerne spørre –
muslimske foreldre og muslimske miljøer,
vil dere elske og ta vare på barna deres
uten å tvinge dem til å møte deres forventninger?
Kan dere velge dem istedenfor deres ære?
Kan dere forstå hvorfor de er så sinte og fremmedgjorte
når dere setter deres ære før deres lykke?
Kan dere prøve å være en venn for barna,
slik at de kan stole på dere
og ønsker å dele opplevelsene sine med dere,
heller enn å måtte søke det andre steder?
Og til de av våre unge som fristes av ekstremisme,
Kan du finne styrke til å stå imot de kyniske, gamle mennene
som vil bruke ditt blod til sin egen fordel?
Kan du finne en måte å leve på?
Ser du at den søteste hevnen
er at du lever et lykkelig, fullverdig og fritt liv?
Et liv definert av deg og ingen andre.
Hvorfor vil du bli enda et dødt muslimsk barn?
Og for alle oss andre, når skal vi begynne å høre på våre unge?
Hvordan kan vi støtte dem
i å snu smerten til noe mer konstruktivt?
De tror vi ikke liker dem.
De tror vi ikke bryr oss om hva som skjer med dem.
De tror vi ikke aksepterer dem.
Kan vi finne en måte som gjør at de føler noe annet?
Hva er det som trengs for at vi ser og legger merke til dem
før de enten blir ofre eller utøvere av vold?
Kan vi få oss til å bry oss om dem og se dem som våre egne?
Og ikke bare bli opprørte når voldsofrene ligner oss selv?
Kan vi finne en måte å avvise hatet og lege skillene mellom oss?
Det vi ikke har råd til er å gi opp hverandre eller barna våre,
selv om de har gitt opp oss.
Vi står alle i dette sammen.
Og i det lange løp vil ikke hevn og vold fungere mot ekstremister.
Terrorister vil at vi skal gjemme oss av frykt i husene våre,
lukke dørene og hjertene våre.
De vi at vi skal få flere sår i samfunnene våre,
slik at de kan infisere enda bredere.
De vil at vi skal bli som dem:
intolerante, hatske og grusomme.
Dagen etter angrepene i Paris
sendte en venn av meg dette bildet av datteren sin.
Det er en hvit jente og en arabisk jente.
De er bestevenner.
Dette bildet er som kryptonitt for ekstremister.
Disse to små jentene med superkreftene sine
viser veien framover
mot et samfunn som vi må bygge sammen.
Et samfunn som inkluderer og støtter,
heller enn å avvise våre barn .
Takk for at dere hørte på.
(Applaus)