Jeste li se ikad pitali šta životinje misle i osećaju?
Započnimo pitanjem:
da li me moj pas zaista voli ili samo želi poslasticu?
Pa, lako je zaključiti da nas naš pas zaista voli,
lako je to videti, zar ne,
šta se dešava u toj čupavoj glavici.
Šta se dešava?
Nešto se dešava.
Ali zašto pitanje uvek glasi: da li nas vole?
Zašto se sve uvek vrti oko nas?
Zašto smo toliki narcisi?
Otkrio sam jedno drugo pitanje koje bih pitao životinje.
Ko ste vi?
Postoje sposobnosti našeg mozga
koje smatramo isključivo sposobnostima ljudskog mozga.
Međutim, da li je to tačno?
Šta druga bića rade sa svojim mozgovima?
O čemu misle i šta osećaju?
Postoji li način da saznamo?
Verujem da postoji put do njih.
Verujem da postoji nekoliko puteva.
Možemo da posmatramo evoluciju, možemo da posmatramo njihove umove
i možemo da posmatramo šta rade.
Prvo što moramo da imamo na umu je: naš mozak je nasleđen.
Prvi neuroni potiču od meduza.
S meduzama nastaju prve hordate.
S prvim hordatama nastaju prvi kičmenjaci.
Kičmenjaci izlaze iz mora
i eto nas.
Ali je i dalje tačno da neuron, nervna ćelija, izgleda identično
kod raka, ptice i vas.
Šta nam to govori o umovima rakova?
Možemo li bilo šta reći o tome?
Pa, ispostavilo se da ako raka izložite
mnoštvu sitnih električnih šokova
svaki put kada pokuša da napusti svoju jazbinu,
razviće anksioznost.
Ako date raku lek
koji koriste ljudi pri lečenju poremećaja anksioznosti,
rak će da se opusti, izađe i istražuje.
Kako pokazujemo koliko nam je stalo do račje anksioznosti?
Uglavnom ih kuvamo.
(Smeh)
Hobotnice koriste alate, kao i većina majmuna
i raspoznaju ljudski lik.
Kako slavimo majmunoliku inteligenciju ovog beskičmenjaka?
Uglavnom kuvanjem.
Ako groper satera ribu u pukotinu korala,
ponekad će da pođe do mesta na kome zna da spava murinka
i signaliziraće murinki: "Sledi me",
a murinka će razumeti taj signal.
Murinka će možda ući u pukotinu i uhvatiti ribu,
ali riba se može izmigoljiti i groper je može uhvatiti.
Ovo je drevno partnerstvo koje smo mi tek nedavno otkrili.
Kako slavimo to drevno partnerstvo?
Uglavnom prženjem.
Obrazac se javlja i govori mnogo više o nama
nego o njima.
Morske vidre koriste alate
i odvajaju vreme kad nešto rade
da bi pokazale svojim mladima šta da rade, to se zove podučavanje.
Šimpanze ne podučavaju.
Kitovi ubice podučavaju i kitovi ubice dele hranu.
Kada evolucija stvara nešto novo,
koristi delove koje već ima u zalihama, na polici,
pre nego što proizvede novi zaokret.
Naš um nam je podaren
kroz ogromnost dugog protoka vremena.
Ako posmatrate ljudski mozak, upoređen s šimpanzinim,
primetićete da u suštini imamo veoma veliki šimpanzeći mozak.
Dobro je što je naš veći jer smo takođe veoma nesigurni.
(Smeh)
Ali, o ne, imamo delfine,
s većim mozgovima koji imaju više funkcija.
U redu, možda ćete reći, važi, pa, vidimo mozgove,
ali šta nam to govori o umovima?
Pa, možemo da vidimo umni rad
u logici ponašanja.
Dakle, ovi slonovi, kao što vidite,
očigledno se odmaraju.
Pronašli su parče hlada ispod palminog drveća,
pod kojim će njihovi mladi da spavaju,
dok odrasli kunjaju, ali ostaju na oprezu.
Taj prizor nam je savršeno jasan,
baš kao što je i njima savršeno jasno šta rade
jer pod svetlošću istog sunca, na istim ravnicama,
slušajući urlike istih opasnosti,
postali su to što jesu, a mi smo postali to što jesmo.
Komšije smo već dugo vremena.
Niko ne bi ove slonove greškom nazvao opuštenim.
Očigledno su veoma zabrinuti zbog nečega.
Zbog čega su zabrinuti?
Ispostavilo se da ako snimite glasove turista
i pustite snimak sa razglasa skrivenog u žbunju,
slonovi će to da ignorišu jer turisti nikad ne uznemiravaju slonove.
Ali, ako snimite glasove stočara
koji nose koplja i često povređuju slonove u sukobima na pojilima,
slonovi će se zbiti u gomilu i pobeći će od skrivenog razglasa.
Slonovi ne samo da znaju da postoje ljudi,
već znaju da postoje različiti ljudi
i da su neki u redu, a neki su opasni.
Posmatrali su nas duže nego mi njih.
Poznaju nas bolje nego mi njih.
Imamo iste prioritete:
briga o mladima, pronalaženje hrane, preživljavanje.
Bilo da smo opremljeni za planinarenje po afričkim brdima
ili smo opremljeni za ronjenje u moru, u suštini smo isti.
Pod kožom smo rod.
Slon ima isti skelet,
kit ubica ima isti skelet
kao mi.
Vidimo pomoć gde je pomoć potrebna.
Vidimo znatiželju kod mladih.
Vidimo spone porodičnih veza.
Prepoznajemo naklonost.
Udvaranje je udvaranje.
A onda pitamo: "Jesu li svesne?"
Kada vam daju totalnu anesteziju, postajete nesvesni,
što znači da nemate osećaj ni za šta.
Svesnost je prosto nešto što budi osećanja na nešto.
Ako vidite, ako čujete, ako osećate, ako ste svesni bilo čega,
svesno ste biće, a životinje su svesne.
Neki ljudi kažu,
pa, postoje neke stvari koje ljude čine ljudima,
a jedna od tih stvari je empatija.
Empatija je sposobnost razuma da podesi vaša osećanja sa onima oko vas.
To je veoma korisno.
Ako oni oko vas počnu da se brzo kreću,
primorani ste da osećate potrebu da požurite.
Svi sad žurimo.
Najstariji vid empatije je zarazni strah.
Ako se oni oko vas iznenada trgnu i odlete,
nije baš dobro za vas da se pitate:
"Gospode, pitam se što svi odoše."
(Smeh)
Empatija je stara, ali empatija, kao i sve u životu,
uslovljena je raznim faktorima i ima svoj postepen razvoj.
Pa imamo osnovnu empatiju: tužni ste, to me rastužuje.
Vidim da ste srećni, to me usrećuje.
Potom imamo nešto što zovem saučešćem,
malo je udaljenije:
"Žao mi je što čujem da ti je baka upravo umrla.
Ne osećam tvoj bol, ali ga razumem; znam kako se osećaš
i to me dotiče."
A ako smo motivisani da reagujemo na saučešće,
to nazivam saosećanjem.
Pored toga što nije ni blizu onoga što nas čini ljudima,
ljudska empatija je takođe daleko od savršenstva.
Mi zarobljavamo empatična bića, ubijamo ih i jedemo.
Sad, možda ćete reći, u redu, pa nismo ista vrsta.
To je prosto predacija, a ljudi su predatori.
No mi se ne odnosimo ni prema našoj vrsti naročito bajno.
Ljudi koji, kako se čini, znaju bar nešto o ponašanju životinja,
znaju da nipošto ne smete da pripisujete ljudske misli i emocije
drugim vrstama.
Ja to smatram smešnim
jer je pripisivanje ljudskih misli i osećanja drugim vrstama
najbolja prva pretpostavka o tome šta rade i kako se osećaju
jer su njihovi mozgovi u suštini isti kao naši.
Imaju istu strukturu.
Isti hormoni proizvode raspoloženja i motivaciju kod nas
kao i kod njihovih mozgova.
Nije naučno reći da su gladne kad love
i da su umorne kad im jezici vise,
i zatim kažemo kad se igraju s mladima
i izgledaju radosno i srećno,
da nemamo pojma da li uopšte doživljavaju bilo šta.
To nije naučno.
U redu, dakle, novinar me je pitao:
"Možda, ali kako uistinu znate da druge životinje mogu da misle i osećaju?"
Te sam počeo da preturam sve te stotine
naučnih referenci koje sam napisao u knjizi
i shvatio sam da je odgovor tu ispred mene.
Kada moj pas siđe s tepiha i priđe mi -
ne kauču, već meni -
i kada se izvrne na leđa i otkrije stomak,
ima sledeću misao: "Želim da mi neko češka stomak.
Znam da mogu da pođem do Karla,
on će razumeti šta želim od njega.
Znam da mogu da mu verujem jer smo porodica.
On će obaviti posao i osećaću se dobro."
(Smeh)
Ima misao i ima osećanje
i zaista nije složenije od toga.
Međutim, vidimo druge životinje i kažemo: "Ah, pogledajte kitove ubice,
vukove, slonove:
oni na to ne gledaju tako."
Taj mužjak s visokim perajem je L41.
Star je 38 godina.
Ženka tik s desna do njega je L22.
Ona ima 44 godine.
Poznaju se decenijama.
Oni tačno znaju ko su.
Znaju ko su im prijatelji.
Znaju ko su im suparnici.
Njihov život ima usmerenu putanju.
Sve vreme znaju gde su.
Ovo je slon pod imenom Fajlo.
Bio je mlad mužjak.
Ovo je on četiri dana kasnije.
Ljudi ne samo da osećaju bol, mi ga užasno mnogo nanosimo.
Želimo da rezbarimo njihove zube.
Zašto ne možemo da sačekamo da umru?
Slonovi su se nekad prostirali od obala Sredozemnog mora
sve dole do Rta dobre nade.
Tokom 1980-ih, slonovi su držali ogromna uporišta
u centralnoj i istočnoj Africi.
A sada su njihova staništa razbijena na sitne krhotine.
Ovo je geografija životinje koju teramo u istrebljenje,
bratsko biće, najveličanstvenije biće na kopnu.
Naravno da se bolje brinemo za naše divlje životinje u SAD.
U Nacionalnom parku Jelouston smo pobili sve vukove.
Pobili smo zapravo sve vukove južno od kanadske granice.
Međutim u parku, rendžeri su to uradili 1920-ih,
a onda su 60 godina kasnije morali da ih vrate
jer se broj losova otrgao kontroli.
A onda su došli ljudi.
Došlo je na hiljade ljudi da vidi vukove,
najpristupačnije vukove za videti u svetu.
Pa sam otišao tamo i posmatrao jednu neverovatnu porodicu vukova.
Čopor je porodica.
Imaju nekoliko odraslih za rasplod i mlade različitih generacija.
I posmatrao sam najčuveniji, najstabilniji čopor u Jeloustonu.
A onda, kada su odlutali malo preko granice,
dve odrasle jedinke su ubijene,
uključujući majku,
koju ponekad nazivamo alfa ženkom.
Ostatak porodice momentalno zapada u rođačko rivalstvo.
Sestre su izbacile druge sestre.
Ova s desna je pokušavala danima da se pridruži porodici.
Nisu joj dozvolile jer su bile ljubomorne na nju.
Privlačila je preveliku pažnju dva nova mužjaka,
te je ona bila dragocena jedinka.
To je bilo previše za njih.
Završila je lutajući van parka i ustreljena je.
Alfa mužjak je završio odbačen od sopstvene porodice.
Kako je zima dolazila,
izgubio je teritoriju, podršku za lov,
članove porodice i svoju partnerku za parenje.
Toliko im nanosimo bola.
Misterija je zašto nas ne povređuju više nego što inače rade?
Ovaj kit je upravo pojeo deo sivog kita
sa svojim drugovima, koji su ubili tog kita.
Ovi ljudi na brodu nemaju čega da se plaše.
Ovaj kit je T20.
Upravo je sa dva drugara rastrgao foku na tri dela.
Foka je težila koliko i ljudi na brodu.
Oni nisu imali čega da se plaše.
Jedu foke.
Zašto ne jedu nas?
Zašto imamo poverenja u njih i puštamo ih blizu naših beba?
Zašto su se kitovi ubice vratili istraživačima izgubljenim u gustoj magli
i vodili ih kilometrima, dok se magla nije digla,
a dom istraživača je bio odmah tu na morskoj obali?
A to se desilo više od jednog puta.
Na Bahamima živi žena po imenu Deniz Hercing
i ona izučava pegave delfine i oni je poznaju.
Ona veoma dobro poznaje njih. Zna sve njih pojedinačno.
Poznaju je. Prepoznaju istraživački brod.
Kada se pojavi, to je veliko srećno okupljanje.
Osim kad se jednom pojavila, a oni nisu hteli da priđu brodu
i to je uistinu bilo čudno.
Nisu mogli da shvate o čemu se radi
sve dok neko nije izašao na palubu
i objavio da je jedan član posade umro
tokom dremke u svom ležaju.
Kako su delfini znali da je jedno ljudsko srce
upravo stalo?
Zašto bi ih bilo briga?
I zašto bi ih to uplašilo?
Ove misteriozne stvari samo nagoveštavaju sve što se dešava
u umovima koji su sa nama na zemlji,
o kojima skoro nikad ne mislimo.
U akvarijumu u Južnoj Africi
bilo je mladunče kljunastog delfina, po imenu Doli.
Sisala je i jednog dana čuvar je napravio pauzu za cigarete
i posmatrao je kroz prozor unutrašnjost njihovog bazena, pušeći.
Doli je prišla i pogledala ga,
otišla do majke, sisala minut-dva,
vratila se do prozora
i oslobodila oblak mleka koji je uokvirio njenu glavu, poput dima.
Nekako je ovom mladunčetu kljunastog delfina
pala na pamet ideja da koristi mleko umesto dima.
Kada ljudska bića koriste nešto u značenju nečeg drugog,
mi to zovemo umetnošću.
(Smeh)
Ono što nas čini ljudima
nije ono što mislimo da nas čini ljudima.
Ono što nas čini ljudima je to
da od svih zajedničkih osobina, koje naši i njihovi umovi imaju
naše su najekstremnije.
Mi smo najsaosećajnija,
najnasilnija, najkreativnija
i najdestruktivnija životinja koja je postojala na planeti
i mi smo sve te stvari, zbrkane zajedno.
Međutim, ljubav nas ne čini ljudima.
Nije rezervisana za nas.
Ne marimo samo mi za svoje partnere.
Ne marimo samo mi za svoju decu.
Albatrosi često preleću deset, ponekad 16 hiljada kilometara
tokom nekoliko nedelja kako bi doneli jedan obrok, jedan veliki obrok
svom piletu koje ih čeka.
Gnezde se na najudaljenijim ostrvima u svetskim okeanima,
a ta ostrva izgledaju ovako.
Prenošenje života s kolena na koleno je lanac postojanja.
Ako to stane, sve nestaje.
Ako je nešto sveto, onda je to, a u tu svetu vezu
upada naš plastični otpad.
Sve ove ptice sada u sebi imaju plastiku.
Ovo je albatros star šest meseci, spreman je da dobije perje -
umro je natrpan crvenim upaljačima.
Ovo nije veza koju bi trebalo da imamo
sa ostatkom sveta.
Ali mi, koji smo se nazvali po svojim mozgovima,
nikada ne razmišljamo o posledicama.
Kada proslavljamo dolazak novorođenčeta na svet,
mi uvodimo naše bebe u društvo drugih bića.
Slikamo životinje po zidovima.
Ne slikamo mobilne telefone.
Ne slikamo kancelarije.
Slikamo životinje kako bismo deci pokazali da nismo sami.
U društvu smo.
I svaka od ovih životinja na svakoj slici Nojeve barke,
koja je bila vredna spasavanja, sada se nalazi u smrtnoj opasnosti,
a njihov potop smo mi.
Dakle, počeli smo pitanjem:
da li nas vole?
Postavićemo drugo pitanje.
Da li smo u stanju da koristimo ono što imamo
da marimo taman toliko da im prosto dozvolimo da opstanu?
Mnogo vam hvala.
(Aplauz)