V-ați întrebat vreodată ce gândesc și simt animalele?
Să începem cu o întrebare:
Mă iubește câinele meu cu adevărat sau doar vrea mâncare?
E ușor de observat că el chiar ne iubește,
ușor de văzut, sigur,
ce se întâmplă în capul ăla pufos.
Ce se întâmplă?
Ceva se întâmplă.
Dar de ce întrebarea e mereu dacă ei ne iubesc?
De ce e mereu despre noi?
De ce suntem atât de narcisiști?
Am găsit o altă întrebare de pus animalelor:
Cine sunteți?
Există capacități ale minții umane
pe care le credem a fi doar ale minții umane.
E oare adevărat?
Ce fac alte ființe cu creierele?
Ce gândesc și ce simt?
Cum putem afla?
Cred că există o cale.
Cred că sunt mai multe căi.
Le putem studia evoluția, le putem studia creierele
și putem observa ce fac.
Primul lucru de reținut e că: creierul nostru e moștenit.
Primii neuroni provin de la meduze.
Meduzele au dat naștere primelor dorsale.
Primele dorsale au dat naștere primelor vertebrate.
Vertebratele au ieșit din mare,
și uitați-ne aici.
E la fel de adevărat că un neuron, o celulă nervoasă, arată la fel
la o langustă, la o pasăre sau la noi.
Ce ne spune asta despre mintea langustelor?
Ce putem spune despre asta?
Dacă îi administrezi langustei mici şocuri electrice
de fiecare dată când încearcă să iasă din adăpost,
va dezvolta anxietate.
Dacă îi dai langustei același medicament
folosit în tratarea anxietății la oameni,
se relaxează și iese să exploreze.
Cum arătăm cât de mult ne pasă de anxietatea langustelor?
Le fierbem.
(Râsete)
Caracatițele folosesc unelte, la fel ca majoritatea primatelor
și recunosc fețele umane.
Cum celebrăm inteligența acestei nevertebrate?
Le fierbem.
Dacă un grouper urmărește un pește într-o crevasă din coral,
uneori se duce unde știe că doarme un țipar
și îi va face un semn: „urmează-mă”.
Țiparul va înțelege mesajul.
Va intra în crevasă și va prinde peștele,
dar poate peștele va ţâşni şi atunci grouperul îl va prinde.
E un parteneriat vechi pe care abia l-am descoperit.
Cum celebrăm acest parteneriat?
Prăjit.
Apare un tipar și spune mai multe despre noi
decât despre ei.
Vidrele de mare folosesc unelte
și își rup din timpul de lucru
pentru a le arăta puilor ce să facă, iar asta se numește predare.
Cimpanzeii nu predau.
Balenele ucigașe predau și împart hrana.
Când evoluția creează ceva nou,
folosește părți din stoc, de pe raft,
înainte să fabrice o nouă îmbunătățire.
Iar creierul nostru a ajuns la noi
prin enormitatea trecerii timpului.
Dacă comparaţi creierul uman cu al cimpanzeilor,
observați că avem un foarte mare creier de cimpanzeu.
E bine că al nostru e mai mare, pentru că suntem și foarte nesiguri.
(Râsete)
Dar, uitați un delfin:
un creier mai mare cu mai multe circumvoluțiuni.
Da, bine – puteți spune – vedem creierele,
dar ce spune asta despre minte?
Putem observa funcționarea minții
în logica acţiunilor.
Acești elefanți, vedeți,
evident se odihnesc.
Au găsit un petic de umbră sub palmieri
unde puii să poată dormi,
în timp ce ei moțăie, dar rămân vigilenți.
Înțelegem perfect acea imagine
la fel cum și ei înțeleg perfect ce fac,
pentru că sub arcul aceluiași soare, pe aceleași câmpii,
ascultând urletele acelorași pericole,
ei au devenit ceea ce sunt, iar noi am devenit cine suntem.
Am fost vecini foarte mult timp.
Nimeni n-ar zice că acești elefanți sunt relaxați.
Cu siguranță sunt foarte îngrijorați de ceva.
De ce sunt îngrijorați?
Se pare că dacă înregistrezi vocile turiștilor
și rulezi înregistrarea dintr-o boxă ascunsă în tufișuri,
elefanții o vor ignora, pentru că turiștii nu deranjează elefanții.
Dar dacă înregistrezi vocile păstorilor
ce au sulițe și le fac rău elefanților în confruntările de la gurile de apă,
elefanții se vor aduna și vor fugi de boxa ascunsă.
Elefanții nu știu doar că sunt oameni,
știu că sunt tipuri diferite de oameni
și că unii sunt O.K., iar alții periculoși.
Ei ne-au urmărit pe noi mult mai mult decât i-am urmărit noi pe ei.
Ne cunosc mai bine decât îi cunoaștem noi pe ei.
Avem aceleași necesități:
să avem grijă de copii, să găsim hrană, să încercăm să rămânem în viață.
Fie că suntem echipați să umblăm pe dealurile Africii
sau echipați să ne scufundăm sub apă, suntem practic la fel.
Suntem neamuri sub piele.
Elefantul are același schelet,
balena ucigașă are același schelet,
la fel și noi.
Vedem ajutor unde ajutorul e necesar.
Vedem curiozitate la cei tineri.
Vedem legăturile familiale.
Recunoaștem afecțiunea.
Curtarea e curtare.
Iar apoi întrebăm: „sunt conștienți?”
Când primești anestezie generală, devii inconștient,
adică nu ai nici o trăire.
Conștiința e doar ce se simte ca fiind ceva.
Dacă vezi, auzi, simți, dacă realizezi orice,
ești conștient, iar ele sunt conștiente.
Unii spun că sunt unele lucruri care ne fac oameni,
iar unul din ele e empatia.
Empatia e capacitatea minții de a înţelege trăirile partenerilor.
E un lucru foarte util.
Dacă partenerii încep să se miște repede,
simți că trebuie să te grăbești.
Toți ne grăbim acum.
Cea mai veche formă de empatie e frica contagioasă.
Dacă partenerii tresar brusc și zboară,
n-ar fi bine să stai să te-ntrebi:
„Hm, oare de ce-au plecat toţi deodată?”
(Râsete)
Empatia e veche, dar ca orice altceva în viață,
vine în multe forme și are complexitatea sa.
Există empatia de bază: tu eşti trist, mă întristez şi eu.
Te văd fericit, devin și eu fericit.
Apoi există ceva ce eu numesc simpatie,
puțin detașată:
„Îmi pare rău să aud că bunica ta a decedat.
Nu simt aceeași durere, dar înțeleg, știu ce simți și îmi pasă.”
Dacă suntem motivați de simpatie să acționăm,
eu numesc asta compasiune.
Departe de a fi lucrul care ne face oameni,
empatia umană e departe de perfecțiune.
Adunăm ființe empatice, le omorâm și le mâncăm.
Ați putea spune că acestea sunt specii diferite.
Aste e doar vânătoare, iar oamenii sunt prădători.
Dar nici propria specie nu o tratăm prea bine.
Cei care par să știe un singur lucru despre comportamentul animal
ştiu că nu trebuie să atribui niciodată gânduri și emoții umane altor specii.
Cred că e o prostie,
pentru că atribuind gânduri și emoții umane altor specii
e cea mai bună presupunere a ce fac și cum se simt,
pentru că creierele lor sunt la fel cu ale noastre.
Au aceleași structuri.
Aceeași hormoni ce ne creează dispoziția și motivația
sunt și în creierele lor.
Nu e științific să spui că le e foame când vânează
și că sunt obosiți când au limba scoasă,
iar apoi să spui când se joacă cu puii lor și sunt veseli,
că nu știm dacă e posibil să simtă ceva.
Nu e științific.
Un reporter mi-a spus:
„Se poate, dar cum știi cu adevărat că alte animale gândesc și simt?”
Am început să trec prin sutele de referințe științifice din cartea mea
și am realizat că răspunsul era în cameră cu mine.
Când căţeluşa mea se ridică de pe covor și vine la mine,
nu la canapea, la mine,
și se întoarce pe spate, cu burtica-n sus,
s-a gândit: „aș vrea fiu mângâiată pe burtică.”
„Știu că pot merge la Carl,
el va înțelege ce vreau.”
„Știu că pot avea încredere pentru că e din familie.
Va face treaba și va fi bine.”
(Râsete)
S-a gândit și a simțit.
Nu e mai complicat de atât.
Dar vedem alte animale și spunem: „Uite, balenele ucigașe,
lupii, elefanții,
ei nu așa văd lucrurile.”
Acel mascul cu înotătoarea înaltă e L41.
Are 38 de ani.
Femela din stânga sa e L22.
Are 44 de ani.
Se cunosc de zeci de ani.
Știu exact cine sunt.
Știu cine le sunt prietenii.
Știu cine le sunt rivalii.
Viața lor urmărește traseul unei cariere.
Știu unde sunt tot timpul.
Acesta e un elefant numit Philo.
E un mascul tânăr.
Acesta e el patru zile mai târziu.
Oamenii nu pot doar să simtă durerea, noi și creăm foarte multă.
Vrem să le sculptăm dinții.
De ce nu putem aștepta ca ei să moară?
Elefanții trăiau odată de pe malurile Mediteranei
până la Capul Bunei Speranțe.
În 1980 erau răspândiţi pe teritorii vaste
în Africa Centrală și de Est.
Acum arealul lor s-a fărâmat în bucăți mici.
Aceasta e geografia unui animal pe care-l împingem către extincție.
O ființă ca și noi, cea mai fascinantă creatură terestră.
Bineînțeles, avem mult mai multă grijă de viața sălbatică în Statele Unite.
În parcul național Yellowstone am ucis toți lupii.
De fapt, am ucis toți lupii de la sud de granița canadiană.
Chiar pădurarii au făcut asta în rezervaţie în anii 1920,
iar 60 de ani mai târziu au trebuit să-i aducă înapoi
pentru că numărul elanilor scăpase de sub control.
Apoi au venit oamenii.
Au venit cu miile să vadă lupii,
cei mai ușor de văzut lupi din lume.
Am fost să văd acestă familie incredibilă de lupi.
O haită e o familie.
Are câțiva adulți de reproducere și pui din câteva generații.
Am urmărit cea mai faimoasă și stabilă haită din parcul Yellowstone.
Iar apoi, când au ieșit puțin în afara graniței,
doi adulți au fost uciși,
incluzând mama,
pe care o numim uneori femela alfa.
Restul familiei a degenerat imediat în rivalitate frățească.
Surori au dat afară alte surori.
Cea din stânga a încercat zile întregi să revină în familie.
Nu au lăsat-o pentru că erau geloși pe ea.
Primea prea multă atenție de la doi masculi noi,
iar ea era cea precoce.
A fost prea mult pentru ei.
A ajuns în afara parcului și a fost împușcată.
Masculul alfa a ajuns să fie respins de propria sa familie.
Şi cum venea iarna,
și-a pierdut teritoriul, ajutorul de vânătoare,
membrii familiei și partenera.
Le cauzăm atât de multă durere.
Misterul e: de ce nu ne rănesc și ei mai mult?
Acestă balenă a terminat de mâncat o parte dintr-o balenă gri
cu partenerii săi care au ucis acea balenă.
Oamenii din barcă nu au de ce să se teamă.
Această balenă e T20.
Abia a terminat de împărțit o focă în trei, cu doi parteneri.
Foca cântărea cam cât oamenii din barcă.
Nu au de ce să se teamă.
Ele mănâncă foci.
De ce nu ne mănâncă pe noi?
De ce putem avea încredere în ei chiar cu copiii noștri alături?
De ce balenele ucigașe s-au întors la cercetătorii pierduți în ceață groasă
și i-au condus kilometri întregi până ceața s-a risipit,
iar casa cercetătorilor era chiar acolo pe mal?
Şi nu doar o dată.
În Bahamas e o femeie numită Denise Herzing.
Ea studiază delfinii pătați, iar ei o cunosc.
Îi cunoaște foarte bine, pe fiecare dintre ei.
Ei o cunosc pe ea, îi recunosc barca.
Când apare ea, e o bucurie generală.
Odată însă, n-au vrut să se apropie de barcă,
iar asta era foarte ciudat.
Nu-și dădeau seama de ce, până când cineva a urcat pe punte,
anunțând că murise un membru din echipaj în timpul unui pui de somn.
Cum au putut delfinii să ştie că inima unui om tocmai se oprise?
De ce le-ar păsa?
Și de ce i-ar speria?
Asta ne duce cu gândul la toate lucrurile care se petrec
în mințile ce sunt cu noi pe Pământ,
la care nu ne gândim deloc.
Într-un acvariu din Africa de Sud
era un pui de delfin dungat numit Dolly.
Încă sugea, iar într-o zi un îngrijitor a luat o pauză de țigară
și privea pe geam înspre piscină, fumând.
Dolly l-a privit,
s-a dus la mama sa, a supt câteva minute,
a revenit la geam
și a suflat un nor de lapte care i-a învăluit capul ca fumul.
Cumva, acest pui de delfin dungat
a avut ideea de a folosi laptele pentru a reprezenta fumul.
Când oamenii folosesc un lucru pentru a reprezenta un altul,
o numim artă.
(Râsete)
Lucrurile care ne fac oameni
nu sunt lucrurile care credem noi că ne fac oameni.
Ce ne face oameni e că,
din toate lucrurile pe care le au mințile noastre și ale lor,
suntem cei mai extremi.
Suntem cei mai miloşi,
cei mai violenți, cei mai creativi
și cele mai distructive animale de pe această planetă;
și suntem toate aceste lucruri amestecate.
Dar nu dragostea ne face umani.
Nu e specială la noi.
Nu suntem singurii cărora le pasă de partenerii lor.
Nu suntem singurii cărora le pasă de copiii lor.
Albatroșii zboară frecvent 10, uneori 16 mii de kilometri
în câteva săptămâni, pentru a duce o masă, o singură masă mare
către puiul care îi așteaptă.
Își fac cuib pe cele mai izolate insule din oceanele lumii
și așa arată.
Transmiterea vieții dintr-o generație în alta e tot lanțul existenței.
Dacă lanțul se oprește, totul se pierde.
Dacă ceva e sacru, asta e, iar în acea relație sacră
apare gunoiul nostru de plastic.
Toate aceste păsări au plastic în ele acum.
Acesta e un albatros de șase luni, gata să se dezvolte;
a murit, plin de brichete roșii.
Asta nu e relația pe care ar trebui să o avem
cu restul lumii.
Dar noi, care ne-am denumit după creierele noastre,
nu ne gândim niciodată la consecințe.
Când întâmpinăm noii veniți pe lume,
ne întâmpinăm copiii în compania altor animale.
Pictăm animale pe pereți.
Nu pictăm telefoane mobile.
Nu pictăm birouri.
Pictăm animale ca să le arătăm că nu suntem singuri.
Avem companie.
Iar fiecare dintre animalele din picturile cu arca lui Noe,
considerate demne de a fi salvate, sunt în pericol acum,
iar potopul suntem noi.
Așadar am pornit cu o întrebare:
Ne iubesc?
Vom pune altă întrebare:
Suntem noi capabili să folosim ce avem
pentru a ne păsa îndeajuns ca să-i lăsăm să continue?
Mulțumesc!
(Aplauze)