Vai esat kādreiz prātojuši, ko domā un jūt dzīvnieki?
Sāksim ar jautājumu:
vai mans suns mani patiešām mīl vai tikai grib kārumu?
Protams, ir skaidrs, ka mūsu suņi mūs patiešām mīl.
Ir skaidrs, kas notiek tajā mazajā, pūkainajā galviņā, vai ne?
Kas tad tur notiek?
Kaut kas notiek.
Bet kāpēc jautājums vienmēr ir, vai viņi mīl mūs?
Kāpēc runa vienmēr ir par mums?
Kāpēc mēs esam tādi narcisi?
Es esmu atradis citu jautājumu, ko uzdot dzīvniekiem.
Kas jūs esat?
Ir tādas cilvēka prāta spējas,
ko mēdzam uzskatīt tikai par cilvēka prātam piemītošām.
Bet vai tā ir?
Ko citas radības dara ar šīm smadzenēm?
Ko tās domā un jūt?
Vai ir kāds veids, kā uzzināt?
Manuprāt, ir.
Manuprāt, ir vairāki veidi.
Mēs varam pētīt evolūciju, mēs varam pētīt to smadzenes,
un mēs varam skatīties, ko viņi dara.
Pirmkārt, jāatceras, ka mūsu smadzenes ir mantotas.
Pirmie neironi ir nākuši no medūzām.
No medūzām ir cēlušies pirmie hordaiņi.
No pirmajiem hordaiņiem ir cēlušies pirmie mugurkaulnieki.
Mugurkaulnieki iznāca no jūras,
un te nu mēs esam.
Taču joprojām ir tiesa,
ka neirons, nervu šūna, izskatās tieši tāds pats vēzī, putnā un jūsos.
Ko tas atklāj par vēžu prātiem?
Vai varam par to ko pateikt?
Izrādās, ja vēzi pakļauj daudziem sīkiem elektrošokiem
ik reizi, kad tas mēģina iznākt no savas alas,
tam attīstīsies trauksmes sajūta.
Ja vēzim dod to pašu medikamentu,
ko izmanto, lai ārstētu trauksmi cilvēkiem,
tas nomierinās un nāk ārā, un pēta.
Kā mēs parādām, cik ļoti mums rūp vēžu trauksme?
Lielākoties, tos vārot.
(Smiekli)
Astoņkāji izmanto rīkus tāpat kā vairums pērtiķu,
un tie atpazīst cilvēku sejas.
Kā mēs cildinām
šo bezmugurkaulnieku ar pērtiķim līdzvērtīgo saprātu?
Pārsvarā vārītu.
Ja jūras asaris iemāna zivi koraļļu spraugā,
tas reizēm dodas uz vietu, kur mitinās jūras zutis –
tas dod zutim signālu „Seko man!”,
un jūras zutis šo signālu saprot.
Zutis var iekļūt spraugā un dabūt zivi,
bet zivs var arī izsprukt, un to var dabūt asaris.
Tā ir sena partnerība, par kuru mēs esam uzzinājuši pavisam nesen.
Kā mēs cildinām šo seno partnerību?
Pārsvarā ceptu.
Varam novērot sakarības,
un tās stāsta vairāk par mums nekā par viņiem.
Jūrasūdri izmanto rīkus
un atraujas no darāmā, lai veltītu laiku mazuļiem,
un ierādītu tiem prasmes – to sauc par mācīšanu.
Šimpanzes nemāca.
Zobenvaļi māca, un zobenvaļi dalās ar ēdienu.
Kad evolūcija rada ko jaunu,
tā izmanto to, kas ir tās rīcībā, kas tai jau ir pieejams,
pirms tā rada ko jaunu.
Mūsu smadzenes pie mums ir nokļuvušas
no neaptveramām laika dzīlēm.
Ja salīdzinām cilvēka smadzenes ar šimpanzes smadzenēm,
redzam, ka būtībā mums ir ļoti lielas šimpanzes smadzenes.
Ir labi, ka mūsējās ir lielākas, jo mēs esam arī ļoti nepārliecināti par sevi.
(Smiekli)
Bet – ak, vai! – ir delfīns,
kura smadzenes ir lielākas un ar vairāk krokām.
Labi, jūs varbūt sakāt:
„Nu, labi, mēs redzam smadzenes, bet ko tas atklāj par prātu?”
To, kā darbojas prāts, mēs varam redzēt
saprātīgas uzvedības izpausmēs.
Šie ziloņi, kā redzat,
acīmredzami atpūšas.
Tie ir atraduši ēnainu vietiņu zem palmām,
kur ļaut saviem mazuļiem pagulēt,
kamēr paši snauduļo, bet saglabā modrību.
Mēs lieliski saprotam šo attēlu,
tāpat kā viņi lieliski saprot, ko dara,
jo šajos pašos līdzenumos, zem šīs pašas saules,
ieklausoties to pašu briesmu gaudās,
viņi kļuva par tiem, kas ir tagad, un mēs kļuvām par tiem, kas esam tagad.
Mēs ļoti ilgu laiku esam bijuši kaimiņi.
Nevienam neienāktu prātā domāt, ka šie ziloņi ir atslābuši.
Tie acīmredzami par kaut ko ir ļoti noraizējušies.
Par ko tie raizējas?
Izrādās, ja ieraksta tūristu balsis
un šo ierakstu atskaņo krūmos paslēpts skaļrunis,
ziloņi to ignorēs, jo tūristi ziloņus nekad netraucē.
Taču, ja ieraksta ganu balsis, kuriem ir šķēpi
un kuri bieži nodara pāri ziloņiem, sastopot tos pie ūdenstilpnēm,
ziloņi saskries kopā un bēgs prom no paslēptā skaļruņa.
Ziloņi ne tikai zina, ka cilvēki ir,
tie arī zina, ka cilvēki ir dažādi,
ka vieni ir labi un citi bīstami.
Tie mūs ir vērojuši daudz ilgāk, nekā mēs esam vērojuši tos.
Tie pazīst mūs labāk, nekā mēs pazīstam tos.
Mūs vada tie paši dzinuļi:
rūpēties par saviem mazuļiem, atrast ēdienu, mēģināt palikt dzīviem.
Vienalga vai esam aprīkoti pārgājieniem Āfrikas kalnos,
vai niršanai jūras dzīlēs, mēs būtībā esam tādi paši.
Zem ādas mēs visi esam viens otram rada:
zilonim ir tāds pats skelets,
zobenvalim ir tāds pats skelets
kā mums.
Mēs redzam palīdzību tur, kur tā ir vajadzīga.
Mēs redzam zinātkāri mazuļos.
Mēs redzam ģimeniskās saiknes.
Mēs atpazīstam pieķeršanos.
Uzmanības izrādīšana ir uzmanības izrādīšana.
Un pēc tā visa mēs jautājam: „Vai viņiem piemīt apziņa?”
Pie vispārējās anestēzijas jums zūd apziņa,
tas nozīmē, ka jūs neko nejūtat.
Apziņa ir vienkārši tad, kad kaut ko jūtat.
Ja redzat, ja dzirdat, ja jūtat, ja apzināties jebko,
jums piemīt apziņa, un viņiem piemīt apziņa.
Daži saka:
„Jā, bet ir zināmas lietas, kas padara cilvēkus par cilvēkiem,
un viena no tām ir empātija.
Empātija ir prāta spēja pieskaņoties biedru garastāvoklim.
Tā ir ļoti noderīga lieta.
Ja tavi biedri sākt kustēties ātri,
tev vajadzētu sajust, ka jāpasteidzas:
„Mums visiem jāpasteidzas.”
Vissenākā empātijas forma ir lipīgas bailes.
Ja tavi biedri pēkšņi izbīstas un paceļas spārnos,
nav īsti prātīgi teikt:
„Nez kāpēc visi tikko aizlidoja.”
(Smiekli)
Empātija ir sena, taču tai tāpat kā visam citam dzīvē ir gradācija
un atšķirīgas formas.
Pastāv pamata empātija: tu esi noskumis, tas skumdina mani,
es redzu tevi laimīgu, tas dara laimīgu mani.
Pastāv arī tāda, ko es dēvēju par līdzjūtību,
tas ir kas mazliet attālāks:
„Man ļoti žēl, ka tikko nomirusi tava vecmāmiņa.
Es neizjūtu tās pašas sēras, taču saprotu.
Es zinu, ko tu jūti, un man tas rūp.”
Un, ja līdzjūtība liek mums rīkoties,
es to saucu par līdzcietību.
Empātija nebūt nav tas, kas mūs padara par cilvēkiem,
un cilvēka empātija ir tālu no ideāla.
Mēs savācam vienkopus empātiskas būtnes, mēs tās nogalinām un apēdam.
Jūs varbūt teiksiet: "Bet tās ir citas sugas.
Tā vienkārši ir medīšana, un cilvēki ir plēsēji."
Taču mēs neizturamies pārlieku labi arī pret saviem sugas brāļiem.
Ir cilvēki, kuri, šķiet, par dzīvnieku uzvedību zina tikai vienu,
proti, ka nedrīkst citām sugām piedēvēt cilvēka domas un emocijas.
Manuprāt, tas ir muļķīgi,
jo cilvēka domu un jūtu piedēvēšana citām sugām
ir labākais minējums par to, ko viņi dara un kā jūtas,
jo viņu smadzenes būtībā ir tādas pašas kā mūsējās.
Tām ir tāda pati struktūra.
Tie paši hormoni, kas veido garastāvokli un motivāciju mūsos,
ir arī dzīvnieku smadzenēs.
Nav zinātniski teikt, ka tie ir izsalkuši, kad medī,
un noguruši tad, ja ir izkāruši mēles,
tai pat laikā, ja tie rotaļājas ar saviem mazuļiem
un uzvedas šķietami līksmi un laimīgi,
sacīt, ka mums nav ne jausmas, vai tie ir spējīgi kaut ko just.
Tas nav zinātniski.
Kāds žurnālists man jautāja:
„Bet kā Jūs pilnīgi droši varat zināt, ka citi dzīvnieki spēj domāt un just?”
Un es sāku iet cauri visiem tiem simtiem zinātnisko atsauču savā grāmatā,
un sapratu, ka atbilde ir turpat istabā ar mani.
Kad mans suns nokāpj no paklājiņa un pienāk pie manis
– nevis pie dīvāna, bet pie manis –
un apveļas uz muguras, atsedzot savu vēderu,
viņai ir bijusi doma: „Es gribu, lai man pakasa vēderu.
Es zinu, ka varu pieiet pie Karla,
viņš sapratīs, ko es prasu.
Es zinu, ka varu viņam uzticēties, jo mēs esam ģimene.
Viņš to izdarīs, un sajūta būs laba.”
(Smiekli)
Viņa ir domājusi, un viņa ir jutusi,
un tur patiešām nav nekā sarežģītāka.
Taču mēs ieraugām citus dzīvniekus un sakām:
„Paskat, zobenvaļi, vilki, ziloņi –
viņi to tā neredz.”
Tas tēviņš ar garo spuru ir L41.
Viņam ir 38 gadi.
Mātīte turpat blakus, pa kreisi, ir L22.
Viņai ir 44 gadi.
Viņi pazīst viens otru gadu desmitiem.
Viņi ļoti labi zina, kas viņi ir.
Viņi zina, kas ir viņu draugi.
Viņi zina, kas ir viņu sāncenši.
Viņu dzīvē ir karjeras līkne.
Viņi ik brīdi zina, kur atrodas.
Šis ir zilonis vārdā Failo.
Viņš bija jauns tēviņš.
Tas ir viņš četras dienas vēlāk.
Cilvēki spēj ne vien just sēras – mēs tās arī sasodīti daudz radām.
Mēs gribam grebt viņu zobus.
Kāpēc mēs nevaram pagaidīt, līdz tie nomirst?
Reiz ziloņi mājoja no Vidusjūras krastiem
līdz pat Labās Cerības ragam.
1980. gadā ziloņi bija sastopami
plašos Centrālās un Austrumāfrikas apgabalos.
Tagad to izplatības apgabali ir saskaldīti mazos gabaliņos.
Šis ir izplatības apgabals dzīvniekam, ko mēs dzenam iznīcībā,
mūsu biedram, visbrīnišķīgākajai radībai uz sauszemes.
ASV mēs par savvaļas dzīvniekiem, protams, rūpējamies daudz labāk.
Jeloustonas nacionālajā parkā mēs iznīcinājām visus vilkus.
Faktiski mēs iznīcinājām visus vilkus uz dienvidiem no Kanādas robežas.
Taču parkā uzraugi to izdarīja 1920. gados,
un tad, 60 gadus vēlāk, mums tos vajadzēja dabūt atpakaļ,
jo Kanādas briežu skaits bija nekontrolējami pieaudzis.
Un tad ieradās cilvēki.
Cilvēki ieradās tūkstošiem, lai redzētu vilkus –
visbrīvāk apskatāmos vilkus pasaulē.
Es devos turp un vēroju šo pārsteidzošo vilku baru.
Vilku bars ir ģimene.
Tajā ir pieauguši vilki vairošanās vecumā un vairāku paaudžu mazuļi.
Es vēroju Jeloustounas nacionālā parka slavenāko un pastāvīgāko baru.
Kad tie aizklīda mazliet ārpus parka robežas,
divus no pieaugušajiem vilkiem nogalināja,
tai skaitā māti,
ko mēdz dēvēt par alfa mātīti.
Ģimenē tūlīt pat izcēlās sacensība māsu un brāļu starpā.
Māsas padzina citas māsas.
Tā pa kreisi dienām ilgi mēģināja atkal pievienoties savai ģimenei.
Viņai neļāva, jo māsas bija greizsirdīgas.
Viņa saņēma pārāk daudz uzmanības no diviem jauniem tēviņiem,
jo bija attīstījusies visagrāk.
Māsām tas bija par daudz.
Galu galā viņa aizklīda aiz parka robežām, un viņu nošāva.
Alfa tēviņu galu galā padzina viņa paša ģimene.
Tuvojoties ziemai,
viņš zaudēja savu teritoriju, savu medību atbalstu,
savus ģimenes locekļus un savu mātīti.
Mēs viņiem nodarām tik daudz pārestību.
Pārsteidzoši, kāpēc viņi mums nedara pāri vairāk.
Šis valis tikko bija beidzis mieloties ar gabalu pelēkā vaļa
kopā ar saviem biedriem, kas to bija nomedījuši.
Cilvēkiem laivā nebija itin nekā, no kā baidīties.
Tas ir valis T20.
Ar diviem biedriem viņš tikko ir saplēsis trijos gabalos roni –
tas svēra aptuveni tikpat daudz, cik cilvēki laivā.
Viņiem nebija, no kā baidīties.
Tie ēd roņus.
Kāpēc tie neēd mūs?
Kāpēc mēs varam tiem uzticēties savu mazuļu tuvumā?
Kāpēc zobenvaļi atgriežas pie pētniekiem, kas nomaldījušies biezā miglā,
un vadījuši tos, līdz migla izklīst
un piekrastē redzamas pētnieku mājas?
Tā ir noticis vairākkārt.
Bahamu salās dzīvo kāda sieviete vārdā Denīze Hērzinga –
viņa pēta plankumainos delfīnus, un tie viņu pazīst.
Viņa tos pazīst ļoti labi. Viņa zina tos visus.
Un tie pazīst viņu. Tie atpazīst viņas laivu.
Kad viņa ierodas, tā ir laimīga atkalredzēšanās.
Izņemot, vienu reizi, kad tie negribēja tuvoties laivai.
Tas bija patiešām dīvaini.
Viņi nevarēja saprast, kas par lietu, līdz kāds uznāca uz klāja
un paziņoja, ka viens no cilvēkiem uz kuģa miegā nomiris.
Kā delfīni varēja zināt,
ka tikko apstājusies cilvēka sirds?
Kāpēc lai viņiem tas rūpētu?
Un kāpēc lai tas viņus biedētu?
Šīs neizskaidrojamās lietas ļauj vien nojaust
visu to, kas notiek šajos prātos, kas kopā ar mums mīt uz Zemes
un par kuriem mēs gandrīz nekad neiedomājamies.
Kādā Dienvidāfrikas akvārijā
dzīvoja pudeļdeguna delfīnu mazulis vārdā Dollija.
Viņa zīda mātes pienu.
Kādu dienu kopējs paņēma pīppauzi
un smēķēdams caur logu lūkojās delfīnu baseinā.
Dollija piepeldēja klāt un paskatījās uz viņu,
tad aizpeldēja atpakaļ pie savas mātes, pazīda minūti vai divas,
atgriezās pie loga
un izpūta piena mākoni, kas kā dūmi ietina viņas galvu.
Kaut kā šim mazajam pudeļdeguna delfīnam
bija ienākusi prātā doma izmantot pienu, lai atainotu dūmus.
Kad cilvēki izmanto vienu lietu citas atainošanai,
mēs to saucam par mākslu.
(Smiekli)
Mūs par cilvēkiem padara nevis tas,
ko mēs uzskatām, ka tas mūs par tiem padara.
Par cilvēkiem mūs padara tas,
ka kopīgais mūsu un viņu prātos,
mūsējos izpaužas visspēcīgāk.
Mēs esam vislīdzcietīgākie,
visvardarbīgākie, visradošākie
un vispostošākie dzīvnieki, kādi jelkad dzīvojuši uz šīs planētas,
un mēs esam tas viss kopā.
Taču mīlestība nav tas, kas padara mūs par cilvēkiem.
Tā nepiemīt tikai mums.
Mēs neesam vienīgie, kas rūpējas par saviem dzīvesbiedriem.
Mēs neesam vienīgie, kas rūpējas par saviem bērniem.
Albatrosi bieži lido desmit, reizēm piecpadsmit tūkstošus kilometru
vairākas nedēļas, lai sagādātu vienu maltīti, vienu lielu maltīti
savam mazulim, kas tos gaida.
Tie ligzdo visattālākajās pasaules okeānu salās,
kas izskatās šādi.
Dzīvības nodošana no vienas paaudzes nākamajai ir esības ķēde.
Ja tā pārtrūkst, pazūd viss.
Ja pastāv kas svēts, tad tas ir šis,
un šajā svētumā ienāk mūsu plastmasas atkritumi.
Visos šajos putnos tagad ir plastmasa.
Lūk, sešus mēnešus vecs albatross, gatavs nomest bērna spalvu –
miris, piebāzts ar sarkanām šķiltavām.
Mūsu attiecībām ar pārējo pasauli nevajadzēja būt šādām.
Taču mēs, kas apsaukuši sevi par godu savam saprātam,
nekad nedomājam par sekām.
Kad pasaulē nāk jauna cilvēka dzīvība,
mēs ar prieku aicinām savus mazuļus pievienoties citām radībām.
Mēs uz sienām zīmējam dzīvniekus.
Mēs nezīmējam mobilos telefonus.
Mēs nezīmējam šauras darba vietas.
Mēs zīmējam dzīvniekus, lai parādītu, ka neesam vieni.
Mums ir biedri.
Ikviens no glābšanas vērtajiem dzīvniekiem ikvienā Noasa šķirsta zīmējumā
šobrīd ir nāves briesmās,
un šajā gadījumā plūdi esam mēs.
Mēs sākām ar jautājumu:
vai viņi mīl mūs?
Pajautāsim ko citu.
Vai esam spējīgi izmantot to, kas mums dots,
lai vienkārši ļautu tiem turpināt būt?
Liels paldies.
(Aplausi)